Pe un râu din nord-vestul Pacificului american,
cursa anuală a somonilor s-a ciocnit cu lumea modernă.
Câmpia inundabilă era un pasaj simplu pentru peștii în misiune.
Dar un drum a transformat-o într-un risc mortal.
Somonii trebuie să profite de șansă
ca să ajungă în zona de depunere a icrelor.
Sunt mânați de un instinct copleșitor de a înota împotriva curentului.
Deci trebuie doar să pornească.
Și când unul reușește,
și alții pot.
Milioane de somoni migratori trebuie azi să treacă prin furcile caudine.
Din oceanul larg...
pe uscat, pe asfalt, beton și oțel,
acești călători hotărâți riscă totul ca să-și atingă scopul.
Dacă reușesc,
migrația lor aduce un puls de nutrienți vitali în corpul lor,
care hrănește o vastă rețea de păduri
ce se întinde peste Pacificul de Nord-Vest.
Ca să fie sănătoasă,
pădurea și tot ce depinde de ea...
are nevoie de pește.
Și acești somoni eroici
sunt doar o picătură dintr-o mare de creaturi incredibile
din întreaga lume...
care supraviețuind...
adaptându-se și reproducându-se
au și puterea de a ajuta planeta noastră bolnavă.
Sunt cei mai puternici aliați ai noștri pe drumul către revenire.
În timp ce ei luptă pentru viitorul lor,
luptă și pentru viitorul nostru.
O LUME VIE
DRUMUL CĂTRE REVENIRE
NARAT DE CATE BLANCHETT
Noi, oamenii.
Am făcut lucruri ciudate planetei.
Încercând să ne construim casele de vis,
am creat o lume derutantă pentru vecini.
Oriunde ne-am răspândit,
pericolele pe care le-am introdus creează haos.
Dar o creatură s-a pregătit toată viața pentru ce e mai rău.
Ascunsă în buncărul din Florida,
pregătită pentru sfârșitul lumii.
Într-o carcasă tare ca piatra, la doi metri sub pământ.
Așa ești în siguranță.
Dar și un pustnic trebuie să mănânce.
Pentru o broască țestoasă, părăsirea vizuinii poate fi descurajantă.
Dar, ca să găsească lăstari noi, trebuie să iasă din carapace
și din zona de confort.
Cât de înfricoșător poate fi?
Înainte, cu tupeu!
Vecinii par inofensivi.
Ocupați să mențină pădurea de pini din Florida în stare bună.
Polenizatorii.
Plantatorii de copaci.
Și controlorii de dăunători.
Dar de unii e mai bine să te ferești.
Pentru țestoasa prudentă,
ieșirea din carapacea sa pare să fi meritat...
printr-un festin de vară.
Dar nu poate lăsa garda jos.
Pentru că vara e și sezonul incendiilor.
E modul naturii de a face loc pentru ca viață nouă să apară.
Dacă nu se poate întoarce în vizuină, va fi gătită în cochilia sa.
E timpul să apese pedala.
Arzând la peste 600 de grade,
incendiul revendică un acru la fiecare zece secunde.
În mod uimitor...
țestoasa a supraviețuit.
Dar cum?
N-a ajuns acasă.
Dar a săpat buncăre de siguranță în toată pădurea.
Pregătirea de sfârșitul lumii nu i-a salvat doar pielea.
Peste 300 de specii diferite caută adăpost de incendiile de vară
în vizuinile țestoaselor.
Și-a salvat și vecinii.
Și fiecare animal își are rolul lui în pădure
și împreună își vor reface căminul.
Ne vom baza tot mai mult pe eroi ca ea,
în timp ce țesătura vieții de care depindem cu toții
e amenințată din toate părțile.
În 2020,
Australia a suferit cel mai rău sezon al incendiilor de vegetație.
O cincime din păduri s-a transformat în cenușă.
Trei miliarde de animale ucise sau rănite.
Dar poate există o cale de a vindeca acest teren distrus.
Un liliac frugivor descinde în centrul orașului Sydney...
cu mii de alți lilieci frugivori.
Pădurea ei fiind distrusă,
acești refugiați încearcă să supraviețuiască într-un cămin nou.
Lumea asta nu seamănă cu nicio pădure văzută de ea.
Un umbrar de beton.
Ramuri electrice.
Tufișuri tăioase.
Nimic din 50 de milioane de ani de evoluție nu a pregătit-o pentru asta.
Dar învață rapid.
Iar vederea nocturnă o ajută să găsească hrană
chiar și în inima orașului.
Trebuie să fie plină până în zori.
Pentru că, după tura de noapte, are o slujbă de zi.
Într-un parc din apropiere,
ceea ce era loc de odihnă pentru liliecii migratori
a devenit un adăpost permanent.
Ascunzând ceva cu adevărat prețios...
puiul ei înfometat își așteaptă laptele de dimineață.
Dar tura de zi vine cu o provocare.
Căldura.
Verile din Sydney depășesc acum 40 de grade.
Mult mai cald ca în pădurile umbrite.
Și mortal pentru liliecii pui.
Dar mama are niște trucuri în mânecă.
Sângele îi curge prin pielea subțire a aripilor,
ca să încerce să se răcorească
și să facă vânt puiului ei.
Dar temperatura tot crește.
Are probleme.
Trebuie să găsească o cale să-l răcorească.
Mai e ceva de încercat.
Apă.
E nevoie de o coborâre temerară.
Spațiul aerian e plin...
de concurență acerbă.
Dar se descurcă ea.
O singură scufundare îi îmbibă blana.
Apă cât să-și răcorească puiul...
cu o îmbrățișare umedă și salvatoare.
Cu orice s-ar confrunta în locul acesta ostil,
va face tot posibilul să găsească o cale.
Și nu doar supraviețuirea puiului ei e în joc.
Liliecii frugivori au puterea de a modela lumea din jurul lor.
În mod uimitor, fiecare liliac frugivor
poate poleniza 50 de specii diferite de arbori...
și răspândi mii de semințe într-o singură noapte.
Chiar și aici, în parcurile din Sydney, sunt semne că ajută natura să se vindece.
Cu timpul, dacă acești lilieci se pot întoarce în sălbăticie,
această forță aeriană plantatoare de arbori
poate ajuta la regenerarea pădurii lor pierdute.
Cu cât sunt mai sănătoase locurile sălbatice,
cu atât lucrează mai mult în beneficiul tuturor,
protejând aerul pe care îl respirăm și apa pe care o bem.
Sănătatea viitoare a întregii planete
s-ar putea afla în ultimele mari fortărețe ale naturii
și în cei mai importanți locuitori ai lor.
Bunica are de îngrijit o familie în creștere.
Fiecare pui nou, o binecuvântare.
Dar și o altă gură de hrănit.
Elefanții de pădure au nevoi nutriționale solicitante.
Și câtă iarbă să tot digeri?
Deci e mai bine că are cea mai mare farmacie
din Africa la ușă.
Pădurea tropicală din Congo.
Să-și facă loc prin tufiș nu e ușor.
Dar există o cale mai rapidă.
O potecă.
Generații de strămoși au mers pe aceleași rute,
creând mii de kilometri de coridoare cât un elefant,
ceea ce face mult mai ușoară parcurgerea culoarelor.
Și cărarea asta duce la...
o farmacie din pădure.
Argila e bogată în săruri și minerale...
care îi ajută să supraviețuiască căldurii.
Ca o băutură izotonică.
Dar, ca să crească mare și puternică, familia are nevoie de vitamine proaspete.
Iar bunica știe toate trucurile pentru a le găsi.
Elefanții aud cele mai joase frecvențe dintre toate animalele.
Și pot folosi pernuțele sensibile ale labelor
pentru a capta cele mai slabe vibrații.
E sunetul fructelor proaspete care se lovesc de sol.
Bunica are simțul direcției
și știe cel mai rapid drum.
În căutarea unei diete sănătoase,
oriunde se plimbă această familie, îmbunătățește sănătatea pădurii.
Fiecare elefant împrăștie peste 90 kg de compost bogat în minerale...
și elimină zilnic câțiva kilometri de tufișuri asfixiante,
ceea ce oferă puieților ce cresc lent
șansa de a se transforma în uriași.
Uriași cu puterea de a ne salva pe toți.
Pe măsură ce oamenii cresc cantitatea de dioxid de carbon din atmosferă,
acest copac măreț crescut de elefanți o reduce.
Apoi execută unul
dintre cele mai mari trucuri magice ale naturii.
Transformă dioxidul de carbon în zaharuri
prin puterea luminii solare de pe frunze.
Sigilând carbonul care încălzește planeta
în ramuri, trunchi și rădăcini.
Munca de grădinărit a elefanților le permite copacilor tropicali din Africa
să extragă un miliard de tone de carbon în plus, în fiecare an.
Acești giganți ne-ar putea ajuta să stopăm creșterea nivelului de dioxid de carbon...
și să combatem schimbările climatice.
În timp ce bunica caută ce are nevoie pentru a-și menține familia sănătoasă.
Dar, în ultimii 30 de ani,
am pierdut trei sferturi din elefanții de pădure din Africa
din cauza braconajului.
Regiunile sălbatice ale planetei fiind atât de puțin intacte,
avem nevoie de faună și floră mai mult ca niciodată.
Cei mai mari vindecători ai naturii dispar în timpul nostru.
Speciile care contribuie cel mai mult la sănătatea planetei
sunt printre cele mai expuse riscului de dispariție.
Și cum totul e legat de vasta țesătură a vieții,
soarta lor ar putea deveni curând a noastră.
Dar, dacă am putea ajuta unele dintre aceste animale vitale...
să prospere din nou?
Antilopa Saiga.
Cândva, cutreierau stepa din Europa până în China, cu milioanele.
Păscând și răspândind semințe,
acești nomazi au întreținut
cele mai mari pășuni din lume, timp de milenii.
Până în anii '90,
când braconajul le-a decimat turmele.
Numărul lor a scăzut mai tare decât al oricărui alt mamifer.
Pe măsură ce erbivorii au dispărut,
au dispărut și pajiștile care depindeau de ei.
Dar, un deceniu mai târziu, vânătoarea de Saiga a fost interzisă în zona lor.
Viitorul stepei depindea de câțiva supraviețuitori
și de posibila lor revenire.
O nouă speranță.
Și unu devine trei.
Erbivorii de mâine sunt gata să cutreiere.
Din fericire, nu sunt singuri.
Alte mame Saiga s-au adunat la creșă.
La vârsta de un an, fată gemeni
și chiar tripleți.
Așadar, cu fiecare boom anual, turmele se dublează ca mărime.
În doar 20 de ani,
câteva mii de supraviețuitori au devenit o forță de un milion de exemplare.
Această nouă generație e gata să-și recupereze căminul ancestral.
Mărșăluiește mii de kilometri în fiecare an.
Insuflă viață în pajiști, oriunde se răspândesc.
Și asigură viitorul stepei pentru toți cei care locuiesc aici.
Cercetătorii au calculat
că sprijinirea întoarcerii a doar 20 de specii de mamifere mari
ar putea ajuta la reînvierea a aproape un sfert din tot terenul de pe Pământ.
Așa că, astăzi, o mișcare se intensifică în peste 70 de țări din întreaga lume...
pentru a preda peisajele deteriorate celor care se ocupă de ele natural,
într-un proces numit „resălbăticire.”
În zonele umede din Iberá, Argentina, un milion de hectare de mlaștini, păduri
și pășuni erau odinioară populate cu peste 4.000 de specii.
Dar secolele de creștere a vitelor au izgonit animalele sălbatice,
lăsând această tapiserie bogată în pericol de distrugere...
până la începutul mileniului...
când s-a început înapoierea acestui teren naturii.
Dar acum, o specie stă în calea recuperării complete.
După ce au dispărut vitele, clanurile de capibara au umplut golul.
Rozătoare de zeci de kilograme...
cosesc lăstari noi care încearcă să crească.
Ceea ce înseamnă că recuperarea din Iberá a avut de suferit.
Dar acești porcușori de Guinea nu par îngrijorați.
Sunt atât de relaxați,
încât stau tolăniți.
Dar totul se va schimba.
În acest țarc se află unul
dintre cei mai temuți prădători din America de Sud,
vânat aici acum 70 de ani.
Acest jaguar salvat ar putea rezolva dilema capibara.
În timp ce provocarea ei e să-și hrănească puii gemeni.
Totul depinde acum de abilitatea acestui ucigaș de a învăța să vâneze...
de cealaltă parte a gardului.
Primii jaguari liberi care au pus piciorul aici din anii '50.
E doar al lor...
dacă mama își poate sincroniza instinctul ei de ucigașă.
Modul invizibil.
Stai jos.
Te apropii.
Și aștepți clipa.
Acești capibara au făcut doar ce au vrut ei.
Până acum.
Fiicele ei sunt martorele unui masterclass și împart prada.
Și ele vor deveni agenți ai schimbării...
eliberând întregul potențial al acestui vast peisaj.
Această familie de asasini va aduce frică oriunde va călca.
Capibara vor rămâne pe cursurile de apă unde se simt în siguranță.
Menținerea erbivorilor în mișcare le oferă plantelor șansa de a se recupera...
astfel încât să apară zone de habitat nou.
Și mai multe specii se pot întoarce la această veche fermă de vite...
construindu-și propriile legături, făcându-o mai rezistentă la schimbări.
Țesătura de viață restaurată în Iberá
o va ajuta să reziste mult timp în viitor.
Datorită întoarcerii unei piese lipsă din puzzle.
Stimularea vindecătorilor naturii
ne poate proteja de multe pericole ale unei planete în schimbare.
Pajiștile cu flori sălbatice stimulează populațiile de albine...
ajutând la asigurarea unui sfert din rezervele noastre de hrană
în fața unor anotimpuri din ce în ce mai imprevizibile.
Protejarea vidrelor de mare reînvie pădurile de varec...
care păzesc coastele de mările tot mai furtunoase.
Creșterea numărului de balene fertilizează oceanele,
hrănind planctonul
care captează zece miliarde de tone de carbon anual.
Cât toate pădurile tropicale la un loc.
Când ajutăm natura, natura ne ajută pe noi.
Semnele unei recuperări optimiste sunt acolo.
În statul Washington,
traseele marelui somon sunt blocate
de peste 10.000 de obstacole create de om.
Numărul unor specii de somoni a scăzut cu până la 95%.
Dar, pe măsură ce începem să vedem imaginea de ansamblu,
azi, pe un râu,
lucrurile se vor schimba.
O campanie de distrugere a vechilor baraje
transformă cursurile navigabile din America de Nord.
Până acum, peste 1.900 au fost demontate.
Mii de kilometri de râuri pot curge din nou libere.
La fel și somonii lor.
În sfârșit, pot ajunge la locurile lor ancestrale de reproducere.
În timp ce-și depun ouăle în pârâiele reci, la umbră,
călătoria lor e completă.
Dar moștenirea lor va dăinui.
O întreagă generație de somoni renunță la corpul lor.
Și moartea lor pompează viața înapoi în pădure.
Acest vast transfer de substanțe nutritive din ocean pe uscat,
de la o viață la alta,
e vitalitatea pădurii,
oferind până la 80% din azotul necesar creșterii.
Puii somonilor vor merge în aval
pentru a-și reîncepe ciclul.
Cu ajutorul nostru, numărul lor ar putea înflori din nou,
susținând o întreagă rețea de conexiuni...
de pe munte...
pe mare.
Aduce speranță pentru toți cei care se bazează pe ei.
Natura ne poate ajuta să ne vindecăm lumea...
dacă îi dăm o șansă.
Fiecare ființă vie e o verigă neprețuită în țesătura vieții...
de care depindem toți.
În lumea noastră conectată, fiecare acțiune are consecințe.
Iar alegerile pe care le facem contează.
Înarmați cu noi cunoștințe,
putem lua măsuri pentru a ajuta natura să ne repare planeta.
Acum e momentul
să acționăm.
Pentru că nu e vorba doar dacă mai putem salva natura,
ci dacă natura ne mai poate salva.
Subtitrarea: Andra Foca