На ріці на тихоокеанському північному заході Америки...
щорічний хід лосося на нерест зіткнувся з сучасним світом.
Колись ця заплава була легким проходом для риби.
Але дорога перетворила його на смертельну авантюру.
Лососі мусять ризикувати,
щоб досягти місця нересту вище за течією.
Їх жене непереборний інстинкт
плисти проти течії.
Вони просто мусять рухатися вперед.
І якщо одному вдалося,
може вдатися й решті.
Мільйони мігруючих лососів тепер мають пройти підступну місію.
З відкритого океану...
вглиб материка повз асфальт, бетон і сталь.
Ці рішучі мандрівники не зупиняться ні перед чим.
Якщо їм вдасться,
їхня міграція подарує багато життєдайних поживних речовин у їхніх тілах
для живлення величезної мережі лісів, що охоплює тихоокеанський північний захід.
Щоб бути здоровим,
цьому лісу і всьому, що від нього залежить...
потрібна риба.
І ці героїчні лососі —
це лиш одне з безлічі неймовірних створінь
по всьому світу...
чиї намагання вижити...
адаптуватися і розмножуватися
також здатні допомогти вилікувати нашу хвору планету.
Вони є нашими найпотужнішими союзниками на шляху Землі до відновлення.
Вони борються за своє майбутнє,
але насправді борються й за наше.
НАШ ЖИВИЙ СВІТ
ШЛЯХ ДО ВІДНОВЛЕННЯ
ОПОВІДАЧКА — КЕЙТ БЛАНШЕТТ
Люди.
Ми чимало натворили на цій планеті.
Намагаючись побудувати дім нашої мрії...
ми створили заплутаний світ для сусідів.
Куди б ми не дісталися,
загрози, які ми привносимо, спричиняють хаос.
Але одна істота готувалася до найгіршого все своє життя.
Засіла у флоридському бункері...
ніби кінця світу чекає.
У твердому як камінь панцирі на пів метра під землею.
Так треба дбати про безпеку.
Але навіть самітниця має їсти.
Черепасі-гоферу може бути страшно покидати нору.
Але щоб знайти свіжі пагони, їй треба вийти зі своєї шкарлупи
і зі своєї зони комфорту.
Ну ж бо, хіба це аж так страшно?
Хай буде що буде.
Сусіди наче не грізні.
Зайняті підтримкою флоридського лісу сосни болотяної в ідеальному стані.
Запилювачі.
Садівники дерев.
Навіть регулятори шкідників.
Але від декого з них краще триматися подалі.
Для нашої обережної черепахи вихід зі шкарлупи, здається, окупився...
літнім бенкетом.
Та їй не можна втрачати пильності.
Бо розпал літа — сезон лісових пожеж.
Так природа звільняє простір для росту нового життя.
Якщо вона не встигне до нори, то спечеться у власному панцирі.
Час кивати п’ятами.
З температурою горіння 600 градусів...
вогонь зжирає по пів гектара що десять секунд.
Як не дивно...
черепаха вижила.
Але як?
Додому не встигла.
Але безпечні бункери викопані по всьому лісу.
І її підготовка до кінця світу врятувала не лише її.
Понад 300 різних видів шукають сховок від літніх лісових пожеж
у норах черепах-гоферів.
Вона врятувала сусідів.
Оскільки кожна тварина грає свою роль у лісі,
разом вони допоможуть своєму дому відновитися.
Ми все більше покладаємося на таких героїв,
адже павутині життя, від якої ми всі залежимо...
небезпека загрожує звідусіль.
У 2020 році
Австралія пережила найгірший сезон лісових пожеж.
Одна п’ята всіх її лісів перетворилася на попіл.
Три мільярди тварин загинули або постраждали.
Але ще може бути спосіб зцілити цю спустошену землю.
Летюча лисиця спускається в центрі Сіднея...
з тисячами інших криланів.
Її ліс знищено, і ці біженці намагаються вижити в новому домі.
Цей світ не схожий на жоден ліс, який вона бачила.
Бетонний навіс.
Електричні гілки.
Гострий як лезо підлісок.
Ніщо за 50 мільйонів років еволюції не підготувало її до цього.
Та вона швидко вчиться.
А гострий нічний зір допомагає їй шукати їжу
навіть у середмісті.
Наїстися треба до світанку.
Бо після нічної зміни в неї буде денна робота.
У сусідньому парку
колишнє місце відпочинку перелітних криланів
тепер стало постійним притулком.
Що ховає дещо справді цінне...
її голодного малюка, який чекає на ранішнє молоко.
Але денна зміна має свої труднощі.
Спека.
Влітку температура в Сіднеї тепер регулярно сягає 43 градусів.
Куди жаркіше, ніж у тіні лісу.
І смертельно для юних кажанів.
Але мама знає кілька трюків.
Крізь тонку шкіру її крил тече кров,
то вона може охолодитися...
і обмахувати свого малюка.
Але температура далі підвищується.
Йому погано.
Вона має знайти спосіб його охолодити.
Лишилося спробувати одне.
Воду.
Потрібно виконати стрімкий спуск.
У повітряному просторі...
запекла конкуренція.
Але їй це все під силу.
Одне занурення — і її хутро мокре.
Досить води, щоб остудити малюка...
мокрими рятівними обіймами.
Що б не підкинуло їй це вороже місце, вона зробить усе, щоб знайти вихід.
І на кону не лише виживання її малюка.
Бо крилани здатні змінювати світ навколо себе.
Дивовижно, але кожна летюча лисиця може запилювати 50 різних видів дерев...
і розповсюджувати тисячі насінин за одну ніч.
Навіть тут, у парках Сіднея,
є ознаки того, що вони оздоровлюють природу.
Згодом, якщо ці крилани зможуть повернутися в дику природу...
ця величезна авіація, що садить дерева,
допоможе відродити їхній втрачений ліс.
Що здоровіші дикі місця на Землі,
то більше вони працюють на благо всіх нас...
захищаючи повітря, яким ми дихаємо, і воду, яку ми п’ємо.
Майбутнє здоров’я всієї нашої планети
може залежати від останніх великих твердинь природи
та їхніх найважливіших мешканців.
Ця бабуся має дбати про сім’ю, що зростає.
Кожне нове дитя — благословення.
Але й ще один рот, який треба годувати.
У лісових слонів вимогливі потреби в харчуванні.
А трави стільки, скільки влізе.
Добре, що найбільша в Африці аптека прямо в них під боком.
Дощовий ліс Конго.
Пробиратися крізь густий підлісок — справа повільна.
Є швидший спосіб.
Стежка.
Багато поколінь її предків ходили цими ж шляхами...
створюючи тисячі кілометрів коридорів розміром зі слона...
що значно полегшувало огляд проходу.
А ця стежка веде...
до лісової аптеки.
У глині багато солей і мінералів...
що допомагають пережити нестерпну спеку.
Ізотонічний грязьовий напій.
Щоб вирости великими й сильними, сім’ї потрібні свіжі вітаміни.
І бабуся знає всі трюки, як їх знайти.
Слони чують чи не найнижчі частоти з усіх тварин.
А ще завдяки чутливим подушечкам ніг можуть вловлювати найслабше тремтіння.
Це звук падіння свіжих плодів на землю.
Бабуся має орієнтир...
і знає найшвидший шлях.
Женучись за здоровим харчуванням,
ця сім’я зміцнює здоров’я лісу всюди, де вони проходять.
Кожен слон розкидає близько 100 кілограмів багатого мінералами компосту...
і прополює кілька кілометрів задушливого підліску кожного дня...
даючи лісовим паросткам, що повільно ростуть,
такий необхідний їм шанс перетворитися на велетнів.
Велетнів, що здатні врятувати всіх нас.
Люди збільшують кількість вуглекислого газу в нашій атмосфері,
а це могутнє дерево, вирощене слонами, — зменшує.
Воно виконує один із найвеличніших фокусів природи.
Перетворює вуглекислий газ на цукор
під дією сонячного світла на листя.
Надійно ховаючи вуглець, що нагріває планету,
у своїх гілках, стовбурі й корінні.
Завдяки роботі слонів-садівників африканські тропічні дерева
можуть поглинати додатковий мільярд тонн вуглецю щороку.
Ці велетні можуть допомогти нам переломити ріст рівня вуглекислого газу...
для боротьби зі зміною клімату.
А бабуся ж просто шукає все необхідне для здоров’я своєї сім’ї.
Але за останні 30 років
ми втратили три чверті лісових слонів Африки через браконьєрство.
На планеті лишилося так мало незайманих місць,
тож їхня дика природа зараз потрібна як ніколи.
Найвидатніші цілителі природи зникають у нас на очах.
Види, які найбільше сприяють здоров’ю нашої планети,
є під найбільшою загрозою зникнення.
І оскільки все пов’язано з великою павутиною життя,
їхня доля незабаром може стати нашою.
А що, якби ми могли допомогти деяким із таких важливих тварин...
відродитися?
Антилопа сайгак.
Колись вони бродили степом від Європи до Китаю мільйонами.
Пасучись і розносячи насіння,
ці кочівники підтримували найбільше у світі пасовище тисячоліттями.
До 1990-х років...
коли нестримне браконьєрство погубило їхні стада.
Чисельність ссавців ще не падала так швидко.
Зникли тварини, що пасуться,
зникли й залежні від них пасовища.
Через десятиліття полювання на сайгака заборонили на всьому ареалі.
Майбутнє степу залежало від того, чи зможуть залишки виду
відійти від краю прірви.
Нова надія.
І один стає трьома.
Нове покоління готове пастися.
І, на щастя, вони не самі.
Інші мами-сайгаки зібралися на землях розплідника.
У річному віці вони народжують двійню,
а то й трійню.
Тож із кожним щорічним бебі-бумом стада майже подвоюються.
Усього лише за 20 років
кілька тисяч вцілілих стали мільйонною силою.
Це нове покоління готове повернути собі дім своїх предків.
Долаючи тисячі кілометрів щороку.
Вдихаючи життя в пасовища, куди б вони не зайшли.
І зберігаючи майбутнє степу для всіх, хто тут живе.
Вчені підрахували, що підтримка повернення всього 20 видів великих ссавців
може допомогти відродити майже чверть суші на Землі.
Сьогодні в більш ніж 70 країнах світу набирає обертів рух...
за повернення порушених ландшафтів їхнім природним доглядачам.
Цей процес зветься «ревайлдинг».
На аргентинських водно-болотних угіддях Ібера понад мільйон гектарів боліт, лісів
і лук колись кишіли понад 4000 видів.
Але століття скотарства витіснили дику природу,
майже довівши цей багатий гобелен до краху.
На зламі тисячоліть...
почалися роботи з повернення цієї землі природі.
А зараз від повного відновлення її відділяє один вид.
Коли худоба зникла, вакуум заповнили групи капібар.
Це 50-кілограмові гризуни...
які підтинають всі нові пагони, що ростуть.
Це означає, що відновлення Ібери загрузло.
Не те, щоб ці здоровенні морські свинки переймалися.
Вони такі розслаблені...
аж порозлягалися.
Але все скоро зміниться.
У цьому загоні живе один з найстрашніших хижаків Південної Америки...
яких мисливці винищили тут понад 70 років тому.
Цей врятований ягуар може вирішити проблему з капібарами.
Завдання цієї самиці — годувати дочок-близнючок.
Тепер усе залежить від того, чи ця вбивця навчиться полювати...
по той бік загорожі.
Ягуари вільно бродитимуть тут уперше з 1950-х років.
Це все для них...
якщо в мами прокинеться її інстинкт вбивці.
Режим невидимки.
Не висуватися.
Наблизитися.
Тоді дочекатися моменту.
Ці капібари танцювали лише під свою дудку.
Дотепер.
Її доньки стали свідками майстер-класу і тепер ділять здобич.
Вони теж стануть агентами змін...
розкриваючи весь потенціал цього простору.
Ця сім’я вбивць тепер сіятиме страх скрізь, куди вони ступатимуть.
Капібари триматимуться водних шляхів, де їм безпечніше.
Коли травоїдні переміщаються, більше рослин мають шанс відновитися...
і можуть з’явитись осередки нового оселища.
Ще більше видів зможуть повернутися на це колишнє ранчо...
створюючи власні зв’язки і роблячи його стійкішим до змін.
Відновлені павутини життя Ібери
допоможуть їй вистояти в майбутньому.
Завдяки поверненню одного відсутнього елемента пазла.
Підтримка цілителів природи може захистити нас
від багатьох загроз через зміни на планеті.
Луги з польовими квітами збільшують популяцію бджіл...
допомагаючи забезпечити чверть наших запасів їжі
в дедалі непередбачуваніші сезони.
Захист морських видр відроджує ліси водоростей...
які захищають узбережжя від дедалі бурхливішого моря.
А зростання чисельності китів удобрює океани,
допомагаючи живити цвітіння планктону,
що вловлює десять мільярдів тонн вуглецю щороку.
Скільки всі дощові ліси разом узяті.
Коли ми допомагаємо природі, природа допомагає нам.
Уже можна побачити ознаки бажаного відновлення.
У штаті Вашингтон
шляхи могутніх лососів перегородили
понад 10 000 штучних перешкод.
Чисельність деяких видів лососів скоротилася на 95 %.
Але ми почали бачити ширшу картину...
і сьогодні на одній річці...
все зміниться.
Кампанія за знесення старих гребель
змінює водні шляхи Північної Америки.
Наразі демонтовано понад 1900.
Тисячі кілометрів річок знову течуть вільно.
А їхні лососі вільно пливуть.
Нарешті вони дістануться до місць нересту предків.
Коли вони відкладають яйця в холодних тінистих струмках...
їхня подорож завершена.
Але вони залишать по собі спадок.
Ціле покоління лососів жертвує свої тіла.
І їхня смерть повертає життя в ліс.
Ця величезна передача поживних речовин з океану на сушу,
від одного життя до іншого,
є джерелом життєвої сили лісу...
що забезпечує до 80 % азоту, необхідного для його росту.
Потомство лососів вирушить вниз за течією,
щоб почати цей цикл заново.
З нашою допомогою їхня популяція знову може процвітати,
підтримуючи цілу мережу зв’язків...
від гір...
до моря.
Даруючи нову надію всім, хто на них покладається.
Природа може допомогти зцілити наш світ...
якщо ми просто дамо їй шанс.
Кожна жива істота є безцінною ланкою в павутині життя...
від якої зрештою залежимо ми всі.
У нашому взаємопов’язаному світі кожна дія має наслідки.
І вибір, який ми робимо, справді має значення.
Озброївшись новими знаннями, ми можемо вжити заходів,
щоб допомогти природі відновити здоров’я нашої планети.
Діяти треба
зараз.
Бо питання вже не лише в тому, чи ми ще можемо врятувати природу,
а в тому, чи природа ще може врятувати нас.
Переклад субтитрів: Галина Шрам