РІПЛІ
Привіт.
Томе. Ти досі тут.
Тут.
Як «Мірамаре»?
Добре. Непогано. Мардж тут?
Ти з нею розминувся. Вона пішла до себе попрацювати.
- Попрацювати? - Так. Вона письменниця.
Роман?
Путівник про Атрані.
З фото?
Так. Вона ще й дуже добре фотографує.
То це фото й слова.
Так. Описи, спостереження, вірші...
Жоден з яких вона досі не дала мені прочитати.
І вірші теж.
То який план? Рим? Сицилія?
Ти не помилишся, що б не обрав.
Я привіз тобі деякі речі з Нью-Йорка.
Що?
Сорочки, речі й халат. Це все в готелі.
Я маю зізнатися.
Твій батько прислав мене сюди, щоб переконати повернутися додому.
- Мій батько? - Так.
І я сказав йому, що спробую, і збирався, але...
Я не маю намірів робити це тепер.
Я цілковито розумію, чому ти хочеш лишитися тут.
Та й будь-хто, тут ідеально.
Чому б ти хотів повертатися до Нью-Йорка?
Він відправив тебе й... оплатив тобі дорогу?
Так, але я збираюся повернути йому гроші.
Я не з тих, хто наживається на людях.
Звідки ти його взагалі знаєш?
Я його не знав. Він мене знайшов.
Гадаю, він не переконав жодного з твоїх справжніх друзів втрутитися у твоє життя,
і я теж не втручатимуся,
але маєш забрати одяг, який твоя мати змусила мене привезти.
А потім...
Гадаю, я поїду.
Не віриться, що він це зробив.
Хоча ні, можу повірити.
Томе...
не думай повертати гроші.
Для нього це дріб'язок. Спише на витрати.
Імовірно, він це навіть якось спише з податків.
- Я тебе не засмутив? - Ні, ясно що ні.
Я б зробив так само. Я так робив.
Я бачив можливість пригоди в невідомому місці і хапав її.
Це саме те, що зробив ти.
Так.
Ермеліндо!
Каву для Тома.
Тобто знаєш, я не невдячний,
але моя мати, здається, не розуміє, що найкращі сорочки в Нью-Йорк
імпортують звідси.
Дякую, що привіз усі ці речі для неї.
Це було люб'язно.
Ти забув одну.
Звісно, вона обрала таке.
Хто, Томе, скажи мені,
хто в цілому світі колись одягне фіолетовий халат з орнаментом?
Тобто, боже мій, він жахливий.
Мій батько згадував, що я малюю?
Ні.
Проте мені це добре вдається, та він буде останнім, хто це визнає.
Хочеш побачити картини?
Гаразд.
Що ж, вони тут.
Там є частина моїх пейзажів.
Так.
Трохи портретів Мардж.
Це мій куточок Мардж.
Добре.
Так.
Це мій абстрактний період.
Так.
Це новий портрет Мардж, над яким я працюю.
Ню.
Так. Знаю, я не видатний художник.
Поки що.
Але я це люблю.
Ні, це...
Дякую.
Так.
Ще трохи пейзажів.
Так, овва. Вони сині. Сині. Твій синій період.
Так, я про це не думав.
Імовірно, вона досі пише,
але їй так сподобається махінація Ґрінліфа,
що її можна й перервати.
Це тут.
Добре.
Привіт.
Том може розповісти кумедну історію.
Правда?
Привіт.
Спочатку відкоркуймо оце.
- Сідай. - Дякую.
Можеш у таке повірити?
Навіть якщо знаєш моїх батьків, не повіриш, що вони на таке підуть.
То ким був той хлопець у барі?
Приватним детективом. Мій батько найняв приватного детектива.
- Щоб знайти Тома? - Так.
Тебе важко знайти?
Що ж, я щойно переїхав, тому так, імовірно.
Чому ти не одразу сказав Дікі?
А яка різниця?
Ти не второпала основну суть історії.
Ідеться про мого батька, а не Тома.
Вирішив, що хочеш побачити далі?
Даруй?
- В Італії. - Ні.
- Не вирішив. - Тут багато всього.
Певен, що так і є, але думаю, що лишуся тут на якийсь час.
Знаєш, якщо хочеш пожити тут довше, Томе,
маєш оселитися в мене.
Нащо витрачати гроші в «Мірамаре», коли я маю зайві кімнати,
навіть якщо це гроші мого батька.
Я був би вдячний за це.
Чудово.
Дякую.
Підіймай це.
Треба щось на стіни.
Краще.
- Привіт, Мардж. - Привіт.
- Як справи? - Добре.
Ти гарна.
Дякую.
Що ж, ми закінчили з роботою.
Винагороджуємо себе «Амаро». Приєднаєшся?
Звісно.
Ми завтра їдемо в Неаполь. Хочеш із нами?
Я маю працювати.
Над книгою?
Так.
Та годі, Мардж. Поїхали з нами.
Я покажу Тому його першого Караваджо в Мізерикордії.
Я його бачила.
Ти бачила його раз. Одного разу й близько недостатньо.
Я була в «Ле Сорелле».
Що?
Коли?
Щойно.
Ми домовилися про вечерю.
Вибач, я забув.
Гаразд, ходімо.
Вони зачинялися, коли я ішла.
А ти поїла?
Чи хочеш прошуто? У нас є сир, оливки...
Усе гаразд, не варто.
Хочеш побачити, як ми облаштували кімнату?
Може, пізніше.
Гаразд. Вибач.
НЕАПОЛЬ
Підпишіть тут, прошу.
Він написав її в 36 років.
За рік після того, як убив чоловіка в Римі.
Убив чоловіка?
Сутенера, чиїх хвойд брав за моделей.
Потім він утік на Мальту, тоді в Палермо,
пишучи найкращі свої роботи на втіках.
Справді?
Зрештою, його піймали тут, у Неаполі.
Його побили, спотворили обличчя, покинули мертвим.
Хто?
Хтозна. Друзі сутенера.
Яскраве життя. І смерть.
Так.
Хочу побачити більше його картин.
Якось візьму тебе до Риму. Там одні з найкращих картин.
Я б залюбки.
- Фредді! - Дікі!
Що ти тут робиш?
Просто проходив повз. Із Максом. Як ти?
Добре.
- Як Мардж? - Добре.
- Досі пише свою книгу? - Саме в цю мить.
- Хочеш випити. - Радо вип'ю.
Але швидко. У мене потяг.
Офіціанте.
«Чинзано».
А це?
Том. Томе, це Фредді Майлз. Том приїхав із Нью-Йорка.
Як ви?
Добре.
Я знаю вас звідкись.
Ні, я так не думаю. Я б запам'ятав.
- Правда? - Так.
Ні, ми бачилися раніше. У Нью-Йорку.
Де? Може, у Боба Делансі.
Я так не думаю.
Ні, думаю, це там було.
У його квартирі на Стентон-стріт.
Вечірка. Я певен.
Не пам'ятаю. Вибачте.
- А як ви познайомилися? - Зустрілися тут, в Атрані.
Чим займаєтеся в Нью-Йорку?
Зараз нічим. Я живу тут.
А раніше?
Бухгалтерський облік.
А ви?
Фредді драматург.
Я щось таке й припускав.
- Правда? - Так.
- Чому? - Не знаю.
Ось у чому річ. Я орендую великий будинок у Кортіні на грудень.
Ви з Мардж маєте приїхати.
Та й чому ні? Різдво в Альпах. Погоджуйся.
- Так. - Так?
Ага.
Добре. Кататимемося на лижах і напиватимемося до смерті.
Ідеально.
Том, а далі?
Ріплі.
Усе гаразд?
Ні, мене щойно пограбували.
Вас поранили?
Ні, просто не можу дістатися додому.
Він мене не візьме.
Ходімо.
Дякую.
А де дім?
Поццуолі.
Цього не вистачить.
Так.
Чув, що вона сказала?
Ми найлюб'язніші американці, яких вона бачила.
Та ти дав водію достатньо, щоб довезти її до Риму.
Він зараз ділить із нею гроші.
Думаєш?
Це очевидно. Що, таксі просто так там чекало?
Це шахрайство.
Хіба ти не бачиш?
А якщо й так?
Воно того варте, якщо гарна дівчина каже таке, хіба ні?
Так і є. Я люблю дівчат.
Що?
Ти справді збираєшся їхати
у те місце, про яке казав той хлопець?
Фредді?
Імовірно. Узимку тут стає похмуро. А що?
Не знаю, як ти можеш терпіти когось такого.
Він така фальшивка.
Чому ти так кажеш?
Бо це очевидно. Він не драматург. Він з багатіїв.
Це правда. Його сім'я володіє готелями. І в нього є житло на півдні Франції.
«Ви з Мардж маєте приїхати.
Та й чому ні? Різдво в Альпах. Погоджуйся.
Так?»
А це вправно.
Ти сказав точно, як він.
Томе?
Я з багатіїв, то я теж фальшивка?
Не можна знайти більш різних людей, ніж ви.
Любий пане Ґрінліфе,
пишу вам із хорошими новинами.
Ричард вагається, чи проводити тут іще одну зиму.
Із ним потрібно вести справи обережно, як, я певен, ви знаєте.
Його не можна підштовхувати.
Потрібно багато розмов, щоб змусити його змінити думку про щось.
Але в мене є прогрес.
Як і обіцяв, я зроблю все, що зможу, щоб переконати його повернутися додому.
Маю надію, до Різдва.
Мої найкращі побажання та теплі думки вам і пані Ґрінліф.
Щиро ваш, Том.
Постскриптум.
Я ще не витратив гроші, які ви мені дали, та вони закінчуються.
Може, ви зможете надіслати ще трохи.
Грошовий переказ на адресу Дікі в Атрані був би доречним.
Дякую.
Як справи?
Добре.
Можна сісти?
Я Карло.
Ти американець.
Я люблю американців.
Привіт.
Привіт. Як справи?
Добре.
Хочеш у Париж?
Не знаю. Можливо. Коли?
Говорив із хлопцем у Джорджо,
він дасть нам по сто тисяч лір кожному.
За що?
Якщо поїдемо в Париж.
Що?
Маємо відвезти туди його валізу і можемо лишатися там, скільки хочемо.
Валізу?
Так.
Ти ж не серйозно.
Та ні. Зустрінься з ним.
Ми розмовляли італійською, тому я вловив лише суть.
Не хочу з ним зустрічатися, ким би він не був.
То що мені тоді з ним робити?
Нічого. Забудь, що ви розмовляли.
Він унизу.
Ти привів цього хлопця в мій дім.
Так.
Це мій друг Дікі.
Радий знайомству. Як ви?
Пікассо, га?
Отож, Том пояснив вам, про що йшлося?
Чому б вам не розповісти самому?
Добре. Це просто.
Завтра, післязавтра, будь-коли
ви зустрінетеся зі мною на вокзалі в Неаполі.
У мене буде для вас два квитки,
половина грошей, по 50 000 лір кожному,
і валіза.
Ви везете її в Париж, доставляєте за адресою, яку я вам дам.
Там отримаєте другу половину грошей.
І на цьому все.
Що у валізі?
Це не має значення.
Ніхто не спинить двох американських туристів вашої зовнішності.
Наркотики?
Зброя?
Крадене мистецтво, що?
Це не ваш клопіт.
Це більш ніж мій клопіт.
Але не твого друга.
Він навіть не запитав.
Томмо.
Так, що?
На жаль, твій друг — не та людина.
Ти — так, але він — ні.
Ні. Він підходить для цього. Ми обоє. Він просто думає про це.
Ні. Не думаю.
Томмо, глянь на нього, дивиться на мене, як поліціянт, який хоче мене арештувати.
Ні, неправда. Годі тобі.
Ні, маєш рацію. Не поліціянт.
Як чоловік, який боїться, що його от-от з'їсть тварина.
Томмо, ми досі можемо вести справи разом, ти і я, але не він.
Тому немає потреби обговорювати це поруч із ним чи просто з ним, добре?
На якомусь етапі життя йому відрізали яйця.
Моя адреса.
Це гарна вілла.
Дуже гарна.
Що з тобою таке? Ти збожеволів?
Чому ти так кажеш?
Чоловік із Каморри. Ти знаєш, що це?
Ні.
Мафія. Неаполітанська мафія.
Звідки ти це знаєш?
Бо, Томе, це очевидно.
Може, ти б не зробив цього, якби краще знав італійську,
але я не певен.
То таким ти займаєшся в Нью-Йорку?
Ні.
Ти з такими людьми там знаєшся?
Він поводився з тобою, як із собі подібним.
Ми спілкувалися з одними людьми в Нью-Йорку.
Так ми познайомилися.
Я досі не пам'ятаю цього.
Не дивися так. Я не божевільний.
Тоді що це?
Що? Я думав, тобі це здасться веселим. Могло бути весело.
- Виконати роботу для гангстера? - Разом пережити пригоду.
Опинитися у в'язниці разом.
Добре, тепер ти просто...
Забудь про це.
Можеш не казати про це Мардж?
Вона й так мене недолюблює.
- І чому це, як думаєш? - Не знаю. Я із нею люб'язний.
Ні, ти намагаєшся бути, а це не те саме.
Це насправді гірше.
Це неправда. Вона мені подобається.
Добре.
Так і є!
То як тобі пишеться? Певен, ти пишеш добре.
Ти кепкуєш із мене.
Ні, неправда. Мені справді цікаво. Я вражений тим, що ти цим займаєшся.
Я ніколи не писав книг. І Дікі теж. Правда?
Однозначно ні.
Що ж, на правду, усе не так добре.
Я намагаюся описати це місце, яке...
таке...
Не піддається опису?
Не піддається опису. Саме так.
А можна прочитати те, що ти вже написала?
Вона це нікому не покаже.
Я не редактор книг, але працював на одного в «Рендом-Гауз».
Правда?
Звісно. Я там прочитав чимало рукописів, цього вимагала робота.
Справді?
Я принаймні можу випадково сказати щось,
що змусить тебе подумати по-новому.
Та годі, я б радо спробував.
Я оплачу.
Отож. Що скажеш?
Мені страшно.
Певен, книга чудова.
Вийшло добре, Томе. Ти намагаєшся.
Ну, я не просто намагаюся.
Мені цікаво, що вона робить. Вона помиляється щодо мене.
Хай там як, ти зробив її щасливою.
Це добре.
«Атрані», авторка Марджорі Шервуд.
Раптом усвідомила, що пробула в Атрані більше року,
а досі відкриваю для себе щось про...
Я дізналася, що Атрані існувало ще до відкриття Колумбом Америки.
НАДТО ДОВГО
Здебільшого вечорами жінка грає на флейті...
Я побачила свою першу пальму й океан.
Поїздки на таксі коштують дешевше, ніж було б...
Я дивилася, як він готував...
ЦЕ НЕ ТЕ СЛОВО
...годинник на вежі пробив четверту саме в ту мить...
Я ще не жила в будинках, де не було власної ванни,
окрім коледжу.
«Агов?» — покликала я. Вона відповіла щось, що здалося знайомим.
Я чекала... Було таке відчуття...
...гарячий, тісний автобус, що пахне часником і бензином.
МОЄ АТРАНІ
Це все справді корисно.
Правда?
Так. Усе, що ти кажеш, правильно. Ось, те, що ти написав на берегах.
Що саме?
«Атрані схоже на місце зі снів,
яке стає ще більше схожим на сон, коли прокидаєшся».
Це ідеально.
Забирай собі. Користуйся.
Справді?
Звісно.
Думаю, тепер я знаю, що із цим робити.
Я радий.
Дякую, Томе.
Правда.
Дякую, що довірилася мені.
Чудова назва.
Як ти?
Чудово.
Є дещо для тебе.
Тримай.
Нічого для тебе, мій любий Томе.
Добре, Маттео. Дякую.
Думаю, я піду до Мардж.
Може, поплаваємо.
Добре.
Віднесеш це додому?
Звісно.
Дякую. До скорого.
Що ти про це думаєш?
Це добре.
- Справді? - Так!
РЕСПУБЛІКАНСЬКИЙ БАНК
ТРАСТОВА КОМПАНІЯ ВЕНДАЛЛА 1 200 ДОЛАРІВ
Я піду на ринок.
Гаразд.
Що таке?
Нічого.
РАХУНОК НОМЕР 18061
Пан Сміт вдома?
ЖИВА ІТАЛІЙСЬКА ПОВНИЙ МОВНИЙ КУРС
Ні, пане. Він вийшов.
Коли він повернеться?
Скільки грошей вам потрібно?
Цього мало.
Що з вами таке?
Що сталося?
Хто це сказав?
Хто він?
ХВАЦЬКИЙ ЮШКОВАР ФІЛІП ЩОДНЯ НА ҐАНКУ
Хтозна?
Чиє це?
ГОТУЄ СІМ'Ї ВЕЧЕРЮ З ЖАБ.
Ваше.
Наше.
Їхнє.
Його.
Моє.
«Подобається мистецтво, Томе?»
«Тоді ти в правильному місці».
«Знаю, я не видатний художник.
Поки що».
«Знаю, я не видатний художник, поки що.
Але я це люблю».
Це мої пейзажі.
Натюрморти.
Трохи портретів Мардж.
Ще один мій. Іще один портрет Мардж.
Це мій куточок Мардж.
Мардж, мені шкода, але ти маєш зрозуміти.
Я не кохаю тебе.
Ми друзі. І все.
Та годі, не...
Не плач.
Це не спрацює, Мардж.
Припини це.
Бо ти заважаєш. Мені й Тому.
Ні-ні-ні. Усе не так.
Це не те. Ми не такі.
Ні, між нами зв'язок. Ти можеш це зрозуміти?
Чи й далі просто звинувачуватимеш?
Ти хоч щось можеш зрозуміти?
Та годі, Мардж.
Мардж...
Це з мого абстрактного періоду.
Що ти робиш?
Вони...
Я був би вдячний, якби ти зняв мій одяг.
Ви не пішли плавати, як я розумію.
Ви були на пляжі, коли почався шторм?
Дікі, мені погано через те, що щойно сталося...
Слухай, дозволь пояснити дуже чітко.
Я не квір.
Думаю, ти це припускаєш.
Я ніколи так не думав.
Ну, Мардж вважає, що ти квір.
Чому?
Ну, якби вона була тут і бачила те, що там сталося, то...
Я б сказав, що через це, але її там не було, тож припускаю, що мова про інше.
Вона каже так, бо ревнує.
Ревнує?
До тебе?
Так, до мене.
Ти весь належав їй, доки я не з'явився.
Тепер ми щось робимо без неї.
- Але проблема навіть не в цьому. - У чому проблема насправді, Томе?
Вона любить тебе більше, ніж ти її.
Коли ви гуляєте разом, хто кого бере за руку?
Може, це правда, та це не означає, що вона мені байдужа.
- Вона мені аж ніяк не байдужа. - Я розумію.
Ми дуже близькі друзі. А друзів зазвичай не кривдять.
Звичайно.
- Дікі... - Що?
Я краще поїду, ніж зруйную дружбу.
Ти хочеш, щоб я поїхав?
Я поїду вранці, якщо хочеш. Навіть зараз, якщо хочеш.
Забудьмо про це.
Переклад субтитрів: Альбіна Саженюк