Je to pravda, nebo lež.
Je „Ali“ s tímto titulem velšský fotbalový manažer?
- Lež. - Lež. Ano.
Zisk dvou bodů. A konečně Carl...
Dnes jsem se probudil uprostřed noci.
Ano, dva body. Celkem šest pro červené!
Byl jsem vzhůru celou noc.
Skvěle! Teď budou točit žlutí.
Přijde čas spánku a moje tělo řekne: „To ne!“
Hodiny se převaluji
a snažím se vyřešit
beztvarou hroudu věcí.
Zazpíváme si?
Strach.
Stud.
Bolest.
Celá škála
lidských emocí.
Je mi skoro 50.
Jsem táta. Táta čtyř dětí. S milující ženou.
Je neuvěřitelné, co se v mém životě stalo.
Ale mám pocit, že mě minulost drží pod krkem.
Robbie!
Něco se musí pokazit.
ROBBIEHO NATÁČELI MIMO PÓDIA PŘES TŘICET LET.
EXISTUJÍ TISÍCE HODIN ZÁBĚRŮ, KTERÉ NEVIDĚL.
AŽ DOSUD.
Pojď! To dáš!
Pojď!
- Jsi dobrej? - Tohle si sakra dávám!
Jste jeden z nejprodávanějších sólových umělců všech dob.
- Jeden z největších showmanů... - ...platinové desky, plné...
Říkejte mi ještě, že jsem skvělej.
...z mých cecků.
Chcete někdo vidět, jak se peru s Liamem?
Uvidíme, co uděláte s tímhle!
Jsem Robbie Williams.
Snažím se vyznat v troskách minulosti.
PRVNÍ ČÁST: PAŘÍME!
Vybral jsem si zvláštní způsob, jak tyhle démony vyhnat.
Proč jsme tady?
Jsem poustevník. Když nejsem na pódiu, jsem v posteli.
- Proto jsme tady. - Jo.
Jo.
Můžeme začít?
Jako dítě jsem byl tak trochu blbej.
Neumím hláskovat.
Neumím sčítat a odčítat.
Nahráváme.
Ze školy jsem odešel v 16 bez jakékoliv kvalifikace,
přidal jsem se ke chlapecké kapele,
která měla být britskou verzí New Kids on the Block.
Čtyři, tři, dva, jedna.
Fantastické!
Davy vás milují! Jak dlouho jste spolu?
- Asi tři měsíce. - Tři měsíce.
Tancovali jste předtím?
Já moc netancoval. Jen místní diskotéky a tak.
Ale dost na to, abych s nimi udržel krok.
No kurva.
Koukni na mě!
Vypadám dost mladě.
Byl jsem v kapele nejmladší.
Všechny jsem měl rád.
Byli pro mě jako starší bratři, bylo jim 20, 21, 22. Vzhlížel jsem k nim.
Když je člověku 16, je ten rozdíl velký.
- Gaza jsem prostě musel zbožňovat. - Jo!
Byl kapitán lodi.
Kolik písní teď máte?
ZPĚVÁK/AUTOR, TAKE THAT
Máme asi 30 nahrávek.
Gary každý týden vymýšlí nové věci,
pořád se učíme nové tance.
To byly začátky Take That, to byla zábava!
Radost, nadšení a zanícení.
Cítil jsem, že máme budoucnost.
Bude to velké!
A pak to bylo obrovské.
Je tu docela klid, ale měli byste to vidět před 20 minutami.
Nejžhavější mladá kapela ve Spojeném království!
...nejpopulárnější kapela od dob Beatles.
Take That!
Tyto dívky říkají, že to byl nejlepší večer jejich života.
Náš úspěch se zdál dokonce...
...ale vždycky ho přerušilo...
Jste na zdech pokojíčků po celé Británii, vrhají se na vás všude.
Pořád vás to baví?
Pořád je to fajn.
Každé ráno se probudím a musím se štípnout.
„Fakt se to děje?“
A neděje.
- To není ve skutečnosti, ne? - Ne, není.
Zvenku jsem působil suverénně,
snažil jsem se působit jako chlap.
Bylo to naprosté
ponoření se
do dospělého
světa,
nebyl jsem připravený.
Díky a dobrou noc!
1993 BUDOVA ROZHLASU BBC
Nároky byly
neúprosné.
Děláme tohle.
Musíme se dostat tam.
Neměli jsme ani 5 minut pauzu.
Řvou, protože je tu i Elvis.
Musím jít dělat rozhovor. Na Radiu 1.
Snad si to užijeme.
Tuto neděli je pořad Rockland speciální.
Jak jsme slibovali,
máme ve studiu všech pět členů skupiny Take That.
Gary, Howard, Jason, Robbie a Mark.
Jde to moc dobře. Gratuluji k vašim úspěchům v žebříčku.
Jak to ovlivňuje váš každodenní život, všední rána?
Popravdě a upřímně, někdy se probudím a říkám si:
„Kde jsem? Co dělám? Jak se jmenuju?“
Kdo jsi? Co děláš? A jak se jmenuješ?
Jsem Robbie.
Jsem člen Take That. Zpívám a tancuju.
Byl jsem v neobvyklé situaci.
Ve velmi intenzivní
atmosféře a prostředí.
Je to tlakový hrnec.
Nechci se chlubit, ale jde nám to dobře.
Může to skončit kdykoliv. Všichni, na které se smějeme cestou...
Jsem pořád při zemi, J.
To nejsi! Jsi naprosto arogantní a blazeovaný...
- Naprosto arogantní, jo. - Nejsem.
Ale jsi.
Když mi bylo asi 19,
začal jsem se zamýšlet, co se děje.
Moc rozhovorů a koncertů,
tolik různých zemí a pak to znova opakovat.
Mark je vzhůru od půl šesté.
A já od třičtvrtě na šest, od šesti.
Nemůžeme usnout. Změna času. Kdo ji potřebuje? Chápeš?
Fanoušci byli fanatičtí.
Bylo to intenzivní!
Krok!
A navíc tu byla důvěra v Gaza a jeho schopnosti.
Smíchaná
s nevlídností.
Tohle je moje kniha textů, je zvláštní ji vidět.
Jsou tam všechny písně, co jsem napsal.
U některých je hvězdička,
že se dostala na album.
To beru.
Zdálo se, že v rámci Take That se starají o jednoho člověka,
o Garyho Barlowa.
Všechno se mu přizpůsobovalo.
A já jako mladý člověk, jsem na to žárlil.
Z velké části jsem ho nesnášel.
Raz, dva, tři. „Ahoj, jsme Take That.“
- Jo? - Do toho.
Jo.
Ahoj, jsem Rob. Jsem dobrej. Sleduj pro víc toho samýho.
Možná to udělám.
- Je to dobrý. - Gazi, půjdeš dopředu?
Tou dobou jsem se vracel domů a říkal si: „To je divný.“
„Nepříjemný.“
Jako z Pána much .
Rock and roll.
A já nebyl dost zběhlý, abych se tak mladý
vyrovnal s takovou dynamikou v kapele.
A v té době
se to pro mě začalo
rozpadat.
Lidi nás vnímají jako kluky odvedle,
což pořád paradoxně jsme.
Jen jsme odvedle od lorda Lichfielda.
Vířivky a venkovní...
Co? Teda!
Jé, díky moc.
Včera jsme šli ven. Vrátili jsme se až v šest.
Dokud jsme mladí, ne?
Jak říkám, užíváme si to...
Potřebuju chlast!
- Jsi posedlej. - Ne! Ty jsi ho rozjel!
Přiléval jsem
benzín do ohně,
požíval jsem vše, co bylo po ruce.
Extázi, kokain, pití.
Nesnědl ho celý!
Doslova jsem vypil lahev vodky každý večer před zkouškou.
To se dělo.
To se dělo každý večer.
PEKLO V CHLASTU
Proběhla
setkání se mnou,
ve smyslu: „Měl bys ses líp chovat“.
Co je na tom tady nejlepší?
Že mě tu lidi nečekali.
Jak se tváří, když mě vidí.
Běž za něj jako cvok z Glastonbury.
Je to cvok z Glastonbury.
Jako ti, co se dostanou do pořadu s nepovedenými videi.
Manažeři možná vnímali, že jsem je zklamal.
Zvlášť, když jsem šel do Glastonbury.
...anarchie.
Řekli mi: „Takhle se v chlapecké kapele nechováme.“
Vlastně nemám co zajímavého říct.
Což je dost...
To je znepokojivé.
Pocit, že...
Bylo zřejmé, že nejsem připraven a schopen
naplnit roli, kterou ode mě čekali.
Jednou jsem přišel na zkoušku
a o obědové pauze řekli, že budeme mít poradu.
Řekl jsem klukům, že už tam nemůžu být.
A oni řekli: „Uvidíme, jestli tohle turné zvládneme ve čtyřech.“
„Co myslíš ty?“
A nakonec
z té otázky vyšlo mé rozhodnutí
opustit Take That.
Dnes večer je kapela mínus jeden.
Take That jsou zřejmě nejúspěšnější britská kapela od dob Beatles,
ale když dnes přišli do BBC nahrávat do pořadu Top of the Pops ,
byli jen čtyři...
Zlobí se někdo na Robbieho?
Jo!
Poslouchala bys jeho hudbu, kdyby začal hrát sólově?
Ne.
Měl jsi plán?
Myslím, že plán zněl:
„Zničit se.“
1995 LONDÝN
Jako 21letá celebrita jsem přišel do Londýna
a jen jsem chodil na párty.
Neměl jsem žádný směr.
Žádný smysl bytí.
Hodně dní jsem ztratil v kocovinách.
Ztrácel jsem sebe sama.
Měnil jsem se v něco, co nepoznáte.
Chtěl jsem ze sebe někoho udělat.
Něčeho dosáhnout. Někým být.
Ale nic jsem pro to nedělal.
Jen jsem po klubech bral kokain.
Co jste chtěl dělat, kdybyste nebyl hudebník?
Fotbalista?
Vlastně nevím. Možná bych choval prasata.
Potřeboval jsem, aby mi někdo pomohl s myšlenkami a melodiemi,
které jsem měl v hlavě.
1997 NAHRÁVÁNÍ PRVNÍHO ALBA
Takže kdo jsi?
Kdo jsem? Jsem Guy. A...
HUDEBNÍ ŘEDITEL/SPOLUAUTOR
Robův hudební ředitel a producent.
Co to obnáší?
Kolik máte filmu?
- Čert nikdy nespí. - Čert nikdy nespí.
Rozhodl jsem se udělat album, ale nevěděl jsem, jak to udělám.
Poslali mi seznam lidí,
jeden z nich byl Guy Chambers a já řekl: „On.“
Byl hudebník na volné noze,
zvažoval se stát učitelem, protože mu to moc nejelo.
Nemluvě o díře ve střeše, kterou si nemohl dovolit spravit.
Potřebovali jsme se navzájem.
- Dobrá nahrávka? - Jo.
- Dobrá? - Dost dobrá.
- Dej si teď pauzu. - Super. Řekni jim to.
Běž a dej si pauzu. Projdi se po ulici, tak něco.
Chci kabát.
Asi si na chvíli sednu.
Fajn.
Protože ze stání je mi blbě.
Sezení mi dělá moc dobře.
Life thru a Lens, což bylo první album,
bylo napsané za 12 dní, co jsem našel Guye.
A myslel jsem, že jsem vytvořil něco cenného.
Ale
sledujeme člověka, co padá volným pádem.
Závislý na kokainu a alkoholu.
Je nemožné si pomoci.
Nemožné přestat.
Jsi v pohodě?
V pohodě.
Měl jsem pocit, že můžu cítit jen kocovinu.
A pak
ne kocovinu, protože jsem
zase byl v procesu
výroby budoucí kocoviny.
Jsem ožralý jak doga.
Po tolika sklenicích zním výtečně.
- Dobrá práce. Hurá! - Hurá!
Víc ananasu!
Já jsem věděl,
že pije a třese se, když jsem ho potkal.
Byl tak na hraně
a víte...
- Náročný? - Ano. Jasně.
Je to fakt náročné.
Sakra.
Tohle je netěžší
sledovat.
Protože vidím,
co jsem si sám způsobil.
Posledních 12 měsíců jsem se
tak ztratil do zapomnění a nevím čeho.
Je pro mě těžké teď dělat rozhovory.
Protože si nejsem jistý, co bych měl a neměl o věcech říkat.
HOST PROSÍM NERUŠIT.
Já prostě... Hodně o sobě pochybuju.
Naprosto nemám rád svou vlastní společnost.
Robbie Williams ve studiu!
Říkal jsem už, že mi vyšel singl?
- Jak se máte? - Říkal jsem...
Ano. Mám se dobře. Dáme to sem.
- Mám se moc dobře, co vy? - Jo?
- Všichni ví, že mám problémy. - A jak se máte?
Ale mně to bylo jedno.
Už nebylo cesty zpět.
A...
Potřeboval jsem dospělé.
Život se mi úplně vymkl z rukou.
Ale můj manažer věděl, co se musí stát.
Museli mě naložit a odvézt na odvykačku.
Robbie, jak se dnes cítíte?
Nový singl „Lazy Days“ vyjde 14. července. Je skvělý.
Máte vzkaz pro fanoušky, kteří se o vás bojí?
Nebojte se o mně, budu dobrej. Ale ta účast mě děsí.
Když měl problém Michael Barrymore, byly u jeho domu tisíce.
Nazdar!
Je těžké to vidět.
Znovu to prožívat.
Kořenem té temnoty byla
úplná bouře,
všeho moc a moc brzy.
Ale věděl jsem, že jen proto, že v tu chvíli nevím, jak žít,
neznamená no, že to nedokážu.
Nechci mít život za sebou ve 23.
Můžeš si dát hodně sladkostí.
Musí to někam vést,
nic jiného není.
„Čistý a klidný po 60 dní“?
Dobrý, ne?
Úplně klidný.
Pro mě to byl jako odtučňovací tábor.
Nikdo si nevšiml, že jsem jedl jen banán denně.
Ke konci 30 dní, jak se blížilo 60 dní,
jsem začal být nervózní.
Dejte mi lajnu.
To je moje auto?
Úžasné, jak jsem najednou živější.
- Tak, akce. - Robbie!
A zabralo to jen 60 dní.
- Řekni to španělsky. - Španělsky?
...soudní případ.
...Robbie Williams...
...na pořádnou mňamku. Ale také...
Je tam život.
Robbie je zpět.
- Robbie je zpět. - Robbie je zpět.
Jsou to dva roky od Take That.
Čekal jsem dlouho. Musel jsem to rozjet.
1997 VYDÁNÍ PRVNÍHO ALBA
Jste tu s námi v zákulisí
a jsem nervózní.
„Jsem dost velký? Stačím na to?“ A tak.
Neříkejte tomu comeback!
Tak pojďme!
- Robbie! - Robbie.
Robbie!
Dva roky jsem nevěděl, proč tuhle práci dělám.
Co je můj důvod.
Není to pro peníze, ani pro chválu kritiků.
Chci lidi bavit. To chci dělat.
Tady se děje něco vzrušujícího. Učil jsem se být bavičem.
Lidi mohli přijít a dívat se.
Ale nahrávací společnost chtěla návratnost své investice.
Album vyšlo a prodalo se jich 33 000.
Byl v tom docela risk,
protože to celé bylo
na mně.
Díky moc.
EGO PŘISTÁLO
- Bylo to včera špatné? - Jo.
- Je to špatné vždycky? - Ne...
Jen jedna z problémových písní.
Snažím se přijít na to, jak ti pomoct dostat ten tón.
- Tak díky moc. - Jen ta píseň, jo?
„Old Before I Die“ taky někdy nevyjde.
Myslím, že to je proto, že tou dobou už jsi fakt nadšený.
Musíš prostě víc poslouchat, co hrají ostatní.
Protože oni hrají skvěle.
Musíš si říct: „Jsem členem téhle skvělé kapely.“
- Tak to ale není. - Jen co se týče poslouchání.
- Super. - Ty někdy jen...
Není to vždy... Já nevím, jen...
Snažíš se vymyslet, jak mi to říct, že jo?
Ne.
- Do toho, řekni to, jak chceš. - Ne, já jen...
Myslím, že lidem dáváš 100 %.
Nesoustředíš se na to, že jsi zpěvák...
Teď, pět minut před koncertem.
Víš, co říkám?
- Co to má... - Co chceš teď?
- Táhni. - Tohle si bereš?
- Jo. - Jsi jak děvka.
Běž tam a věř si, Robe.
Obrazně řečeno moje kariéra padala ze srázu.
Měl jsem pár pokusů o singly,
ale to se teď nemělo stát.
Po nahrávací společnosti koluje zpráva.
Že mě nechají.
Když zíráš do propasti,
možná zjistíš, že se díváš na sebe.
Myslím, že to chápete.
Jo, stop.
Zdá se, že pro Williamsovic kluka
je to konec.
Je na to krásný den.
Ale v záloze jsem měl něco speciálního.
„Angels“.
Vyšlo „Angels“ a díky bohu za to,
pak se vše změnilo.
Je zpátky. Žije!
Lepší než dřív. Robbie Williams.
...Robbie Williams stoupá na žebříčku...
Něco do sebe zapadlo.
Člověk cítil, že se to rozjíždí.
Raketa vzlétala. Takhle...
Právě máme ve Švédsku hit.
Tak možná pojedeme do Švédska, protože tam máme hit.
Album se víc prodává. Publikum se zvětšuje.
Z čelistí porážky
vyrážíme vpřed do světa.
Otevři okno. Ať to slyšíme.
Páni!
A v tom všem, mě právě ona chrání.
Takhle to je vždycky, když v normálním rádiu otevřete okno,
že venku stojí a křičí tolik holek?
- Je to jak před prádelnou. - Jaké to je doma?
Přejete si někdy normální život?
Tohle je normální život.
Nevím, co je na té písni zvláštního.
Ale ať už to je cokoliv, je to tam.
Díky!
Ahoj, Robe.
Není to stříbrné překvapení.
Ani zlaté překvapení.
Je to platinové překvapení!
Má platinovou, lidi!
Jsem z toho úplně omráčený.
Fantastické.
Mám kariéru!
Díky moc.
Robbie?
Bylo to dobrý!
Hlavní město rock and rollu v Surrey.
Jo. Sakra.
- Že? - Jo.
Enrique?
Byl skvělej, ne?
Úspěch rozhodně podvědomě
znamenal štěstí.
- Nemám slov. - Užil sis to?
Naprosto perfektní.
To byl můj druhý pokus.
Take That byl první.
Tohle je druhý.
Dobrá práce.
- Výborně. - Děkuju.
Je ze mě popová hvězda.
Jsem úplně... Jsem úplně úplný.
Peter Snow si bere podpis od Robbieho.
- Myslím, že to je posun doleva. - „Doleva“?
Tak jo. All Saints.
Sláva je sama o sobě hřiště.
Nevěděl jsem, kým na tom hřišti budu,
ale chtěl jsem tam být.
Jméno a věk.
Nicole Appletonová, je mi 23.
Jak byste strávila jednu noc s Robbiem Williamsem?
Už se stalo!
Nicole Appleton je v kapele All Saints.
V méně usměvavé verzi Spice Girls.
- Můžu to prohodit s mým. - To by bylo vtipné.
- Mám to udělat? - Jo!
My jsme se jednou museli setkat
a začali jsme spolu chodit.
Byla laskavá, vtipná a milá. Byla to prostě dobrá duše.
V mém vztahu s Nicole
pro mě bylo velmi důležité,
abych se naučil být mužem, jakým mám být.
To jsou ty zázraky mého života.
Poznáte, když je něco správné?
Dnešní večer je správný!
Jsem tak šťastný!
Neexistovalo doleva ani doprava.
Jen cesta vpřed.
1998 JAMAJKA TVORBA DRUHÉHO ALBA
Čau kámo. Kolikátého je?
- Je 19. ledna. - 19. ledna.
Nový rok. 1998.
Jsme tu u Jakea na Jamajce.
Včera jsme přiletěli z Gatwicku, já a Guy. Pozdrav.
- Ahoj Robe. - Ahoj kámo.
Následuj mě.
Přivezli jsme si vlastní studio.
Malý osmistopý rekordér. Ať tu můžeme nahrávat.
Je to bezpečný, ne? Máme to pod zámkem.
Posuň se trochu.
Nechci tvůj ksicht na video deníku.
Vypadám bíle.
Protože jsi bílej.
Víte, on je ze Surrey.
Tradičně existuje „syndrom těžkého druhého alba“.
To jsem s Guyem necítil.
Myslím, že to, co jsme spolu dělali, bavilo i jeho.
Tak jen nezapomeň, že si tě najdem.
Tohle je píseň štěstí.
Byl to starší bratr,
mentor, hudební mentor,
já jsem byl student.
To je dobrý.
Jak vidíte, právě leje jako z konve.
Rychle, Robe. Nesmí se to namočit. Ty věci.
V těch chvílích bylo mezi námi s Guyem tolik lásky.
Máme zprávy z Jamajky.
Den sedmý.
A...
Tohle je krásný způsob, jak prožít život.
- To je hezký, ne? - Je to fantastické.
Tady nabereme spoustu inspirace.
- Úžasné. - To je paráda.
Tohle je fakt...
Jedno z nejúžasnějších míst, kde jsem kdy byl.
- Jo. - Fakt. Tam nahoře.
Byl jsi ve Rhylu?
- Je to dost... - Ve Walesu.
Je to přesně takový.
Kde je ten telefon?
Haló?
Je to Nicky?
Tady Guy.
Je na telefonu.
- Jo? - Jo.
- Můžu to nechat tady? - Jo.
Guy tady nechá kameru.
Asi se koukám na nejkrásnější výhled,
co jsem v životě viděl.
Vážně, nekecám. Vešel jsem sem,
je to asi kilometr nahoře v horách,
jsou tu jen lesy.
Vidím Kingston... Fakt nekecám,
jak jsem sem vešel, jak nám to tu ukazovali,
vešel jsem na balkon a brečel jsem.
- Jo. Prostě... - Páni!
Prostě...
Prostě tak...
pyšný.
Je to... Jsem tam jako dítě.
Které mluví s mámou.
O tom, co prožívám a...
Pravdou je,
že jsem pořád mimino.
Když jsem začal v Take That, bylo mi 16.
A uvnitř tam byl pořád nějaký zraněný teenager,
který se bude
snažit vyřešit trosky minulosti.
Ale...
Nedokázal jsem to pustit.
„Cítíš se roztržený?“
„Cítíš se roztržený
lidmi, co jsi znal?“
- „Které jsi nechal u cesty.“ - Ne, musí se to rýmovat s „znal“.
„Jestli jsi už spal?“
V té době jsou moje vzpomínky na kapelu
poskvrněny tím, jak jsem se v procesu cítil.
Dokážete si představit, co tenhle
mladý muž prožívá.
Asi víš, že tě nesnáším.
Nemusím to říkat,
asi víš, že tě nesnáším.
Existuješ ještě?
Ještě se ti nepovedlo zemřít?
Jak můžeš spát?
- Ale víš co? - Co?
Nelíbí se mi ten refrén.
- Protože je tak veselý? - Jo.
Nechci, aby to bylo veselé. Když to zpívám, necítím to tak.
Chci, aby to bylo hnusné. Stejně jako ta sloka.
Nejsem
ironický nebo...
Myslím to kurva vážně.
Já ty kurvy nesnáším.
Jak můžeš spát? Jak se můžeš smát?
Jak můžeš brečet? Jak můžeš lhát?
Jak se dotýkáš? Jak něco cítíš?
Jak mi zabráníš...
Naštvaný. Zášť.
Plivanec.
Plivanec!
To je dobrý.
Jo, chápu. Jo.
Teddy!
Pojď do postele.
Polož to pití a pojď za mnou. Přitul se.
Ahoj, tati.
Mluvím o té kapele, ve které jsem byl.
- Jo. Mám otázku. - Jo?
Koho jsi nesnášel nejvíc a proč?
Koho jsem nesnášel?
Neměl jsem rád Garyho
nejvíc,
protože
on
byl ten, který měl mít
všechno a kariéru.
Chtěl jsem, aby pykal.
Byl jsem...
- Jak? - Pomstychtivý.
Tím,
že jsem měl kariéru,
kterou měl mít
on.
Tohle je píseň o skupině lidí,
se kterými jsem trávil hodně času.
Jmenují se Take That.
Víte, bylo nás pět. Jeden byl hodně malý.
A měl na hlavě jakoby mop.
Mám vám to připomenout.
Další měl číro
a byl to kokot.
Další vypadal nějak takhle.
Poslouchejte.
Někdo na mě bučí,
někdo má fakt rád Garyho Barlowa.
On už žádný nahrávky neprodává, holka!
Vyrovnej se s tím, je mrtvej!
Je mi líto, že jsem se k němu tak choval.
Nikdo nevyroste z dětské slávy
úplně vyrovnaný.
Roky, kdy se hledáme, dospíváme a rosteme...
Každý je má a nám je vzali.
Nicky?
Vezmeš si mě?
„Ano“?
Super.
Tak jo. Čau!
Asi jsem se snažil přesvědčit sebe sama, že jsem ten typ,
který je na takový závazek připraven.
A vím, že nejsem.
Nepostaral jsem se ani o sebe.
Nebyl jsem způsobilý
se nabídnout jako partner.
- Sedneš si na tu zvukovou věc? - Jo.
A vztah s Nicole skončil pár měsíců poté.
Přestaň natáčet.
Jen menší zácpa.
Proto tam asi jede.
- Nechápu, že se to stalo. - Podívejte!
- Teda! - Je to jako moře...
- Sakra! Je to celý... - Plný bahna.
Cítil jsem se jako nemluvně
ve světě dospělých.
Zrovna mám vystoupit v Glastonbury
a nevím, co se bude dít.
Je to...
88 000 lidí.
Je to éra důvěryhodnosti.
A tohle je zatím můj největší koncert.
No tak!
Jdeme kurva na to!
Jsem vystrašený.
Naprosto vystrašený.
Tohle se mohlo fakt pokazit.
Část mě si pořád říká: „Jsem jen Rob z města Stoke-on-Trent.“
„Je mi pořád 16.“
Je to jedna z chvil, kdy si myslím, že mě odhalí.
Když musíte...
A světe div se,
vzali mě!
Mě.
Bobbinse z Take That.
Jaký je to pocit, když ti tisíce lidí
zpívají nazpět slova, která jsi sám napsal?
Je to opojné.
Cítil jsem, že tohle přesně mám dělat!
Ale zároveň jsem vědomě nebo v podvědomí věděl:
Už není cesty zpět.
Jedu neřízeným vlakem.
A mělo to růst víc a víc.
Netěším se na to, co následuje.
Neměl jsem nástroje, abych zvládl to,
co přijde.
Překlad titulků: Johana Kroupová