Adevărat sau fals?
„Ali” din titlu este selecționerul galez?
- Fals. - Corect.
Două puncte. Urmează Carl.
M-am trezit în toiul nopții ieri.
Două puncte. Șase în total pentru echipa roșie!
N-am închis un ochi.
Acum echipa galbenă va învârti roata.
Când se pune problema de somn, corpul meu zice: „Nici gând!
Nici gând!”
Vreo patru ore m-am foit,
tot încercând să-mi limpezesc gândurile.
Vreți să cântăm puțin?
Frică.
Rușine.
Durere.
M-au încercat toate sentimentele.
Am aproape 50 de ani.
Sunt tată. Am patru copii și o soție iubitoare.
E fabulos ce s-a întâmplat cu viața mea.
Dar mă simt de parcă trecutul mă țintuiește.
Robbie!
Trebuie să schimb ceva.
ROBBIE A FOST FILMAT ÎN CULISE PREȚ DE TREI DECENII
EXISTĂ MII DE ORE DE ÎNREGISTRĂRI CARE NU AU FOST DIFUZATE
PÂNĂ ACUM
Hai! Știu că poți!
Haide!
Îmi iese al naibii de bine!
Ești printre cei mai apreciați artiști solo din lume.
- Cel mai bun showman... - ...albume de platină...
Spuneți-mi că sunt formidabil!
Să-mi bag!
Vreți să vedeți cum mă răfuiesc cu Liam?
Să văd cum vă iese!
Sunt Robbie Williams!
Încerc să-mi iau la puricat trecutul.
PARTEA 1: HAI SĂ NE SPARGEM
Și am găsit de cuviință să-mi îmblânzesc demonii într-un fel mai aparte.
De ce o facem aici?
Sunt mai singuratic de soi. Dacă nu cânt, sunt în pat.
- De asta suntem aici. - Da.
Vrei să începem?
Când eram mic, eram mai greu de cap.
Nu știam să scriu, să înmulțesc, să împart.
Se filmează.
Am încheiat școala la 16 ani fără nicio specializare
și m-am alăturat unei trupe
care se voia versiunea britanică a New Kids on the Block.
Patru, trei, doi, unu.
Fabulos!
Publicul vă adoră! De când sunteți împreună?
- De vreo trei uni. - De trei luni.
Ați mai dansat?
Eu n-am prea dansat. Doar prin discoteci.
Dar pot să țin pasul cu ăștia.
Să-mi trag una! Ia uite-mă!
Eram așa de tânăr...
Eram cel mai mic din trupă.
Îmi plăcea compania lor.
Îi admiram pe frații mei mai mari, de 20, 21, 22 de ani...
Când ai 16 ani, diferența e uriașă.
Îl admiram mult pe Gaz.
El era căpitanul nostru.
Câte melodii ați înregistrat?
CANTAUTOR TAKE THAT
Avem vreo 30 de piese.
Gary vine cu melodii noi săptămânal și avem și coregrafii noi.
A fost distractiv la început cu Take That.
Numai o veselie, o încântare, era palpitant.
Părea că o să ajungem undeva.
Era promițător! Și a devenit incredibil.
Acum e liniște, dar să fi văzut acum 20 de minute!
Sunt cea mai simpatizată trupă din Regatul Unit.
...cea mai apreciată trupă de la Beatles.
Take That!
Fetele zic că a fost cea mai grozavă seară din viața lor.
Succesul ne încânta, evident...
Însă era și deconcertant.
Sunteți în postere peste tot și mulțimea vă ia cu asalt.
- Vă mai încântă? - Da, încă e plăcut.
Mie nu-mi vine să cred când mă trezesc.
„Oare chiar e pe bune?” Și nu e.
- Nu suntem aici, de fapt. - Nu.
La suprafață, mă țineam tare, voiam să pară că sunt puternic.
Dar m-am avântat
cu totul în lumea adulților,
una pentru care nu eram pregătit.
Mulțumesc! O seară frumoasă!
Munca nu mai contenea.
Făceam una. Apoi mergeam dincolo.
Nu aveam nici cinci minute libere.
Lumea țipă pentru că a venit și Elvis.
Mergem la un interviu la Radio 1. Sper să ne distrăm pe cinste.
Avem o emisiune deosebită azi.
Cum v-am promis, avem invitată întreaga trupă Take That.
Gary, Howard, Jason, Robbie și Mark.
Vă merge din plin. Felicitări pentru hituri!
Cum v-a schimbat viața acest succes?
Sincer să fiu, uneori mă trezesc dimineața și nu știu pe ce lume mă aflu, cine sunt.
- Pai ia zi, pe ce lume ești, cine ești? - Sunt Robbie.
Sunt în trupa Take That. Cânt și dansez.
Era o situație neobișnuită.
Atmosfera și mediul erau foarte dinamice.
Era ca o oală sub presiune.
Mi-au murit lăudătorii, dar ne merge bine.
Și se poate încheia oricând, iar oamenii de care am râs...
Eu tot modest am rămas, J.
Ce vorbești? Ești cel mai arogant și dezabuzat...
- Aroganța întruchipată. - Ba nu.
Ba da.
Când am împlinit 19 ani,
am început să conștientizez ce se întâmpla.
Prea multe interviuri și concerte,
prea multe țări, prea o luam de la capăt.
Mark e treaz de pe la 05:30. Eu, de pe la 05:45-06:00.
Și n-avem somn, de la decalajul de fus orar. Dar cui îi trebuie somn?
Iar fanii trupei erau obsesivi.
Era aberant!
Și pas!
Colac peste pupăză, Gaz era în centrul atenției.
Plus atmosfera rece...
Acesta e caietul meu cu versuri. E ciudat să-l frunzăresc...
Conține tot ce am compus vreodată.
Lângă unele dintre titluri e o steluță, ceea ce înseamnă că e de album.
Nu-i rău deloc!
Un singur membru al trupei Take That părea să fie stimat.
Gary Barlow, mai precis.
El era în centrul atenției.
Tânăr fiind, eram invidios.
Recunosc că îi purtam pică.
Unu, doi, trei. „Suntem Take That.”
- Bine? Bine. - O faci tu.
Bună! Sunt Rob. Toate bune. Mai urmăriți-ne!
Mă ocup eu.
- E bine. - Vrei să stai tu în față?
Ajungeam acasă și mă gândeam: „Ce ciudat e! Aiurea.”
Ca în Împăratul muștelor.
Rock-and-roll.
Nu eram pregătit
să fac față unei trupe la vârsta aia.
Ăla a fost momentul
în care am clacat.
Lumea tot are impresia că suntem „vecinii abordabili”.
Și să știi că suntem, în mod bizar.
Doar că suntem vecini cu lordul Lichfield.
Cu jacuzziuri și servitori... Auzi, băiete?
Mulțumesc mult.
Am ieșit în oraș azi-noapte. Am venit la șase.
Dacă nu le faci în tinerețe...
Cum ziceam, ne distrăm, deci...
Vreau ceva de băut!
- Ești obsedat. - Nu! Tu ai dat tonul.
Ca să înrăutățesc situația,
băgam în mine tot ce-mi pica în mână.
Ecstasy, cocaină, băutură.
Nu întreagă!
Dădeam pe gât o sticlă de votcă și a doua zi aveam repetiție.
Asta era viața mea.
Asta făceam noapte de noapte.
Tot organizau întâlniri la care participam
în care mi se spunea să mă potolesc.
- Ce-ți place cel mai mult? - Că lumea nu se așteaptă să vin.
Ce fețe fac când mă văd.
Du-te în spatele lui, ca un țicnit.
E dus cu sorcova.
E ca ăia din emisiunile de divertisment.
Managerii cred că au observat că nu mai făceam față.
Mai ales când am fost la Glastonbury.
...anarhie.
Mi s-a spus că nu am voie să mă comport așa.
Nu am absolut nimic interesant de spus.
Și să știi că e foarte deranjant.
Ideea e nu eram pregătit sau capabil să-mi îndeplinesc îndatoririle
era destul de evidentă.
La una dintre repetiții,
la prânz, mi s-a spus: „Rob, o să organizăm o ședință.”
Și le-am spus băieților că eu nu mai pot.
Iar ei mi-au zis că vor să continue turneul în patru.
„Ce părere ai?”
Iar drept concluzie,
eu m-am hotărât să părăsesc trupa.
În această seară, trupa minus un membru.
Take That este cea mai apreciată trupă de la Beatles încoace,
însă când au sosit la BBC la înregistrări, erau doar patru...
- Sunteți supărați pe Robbie? - Da!
- I-ai asculta melodiile dacă ar fi solo? - Nu.
Aveai vreun plan?
Cred că planul meu era să mă fac rangă.
1995 LONDRA
M-am mutat la Londra, eram faimos, aveam 21 de ani
și o țineam numai într-o petrecere.
Nu aveam niciun țel. Nicio rațiune.
Pierdeam timpul mahmur.
Mă pierdeam cu totul.
Mă transformasem, eram de nerecunoscut.
Voiam să ajung ceva, să realizez ceva, să fiu cineva.
Dar nu mă străduiam deloc. Prizam cocaină prin cluburi.
Ce altceva ți-ai fi dorit să fii, fotbalist poate?
Nu știu. Crescător de porci poate.
Aveam nevoie ca cineva să mă ajute să-mi limpezesc gândurile negre.
1997 ÎNREGISTREAZĂ PRIMUL ALBUM SOLO
- Cine ești? - Cine? Sunt Guy.
PRODUCĂTOR MUZICAL/COMPOZITOR
Sunt producătorul lui Rob.
- Și ce implică asta? - Cât timp ai la dispoziție?
- O să mă odihnesc când oi muri. - Exact.
Voiam să lansez un album nou, dar nu știam de unde să încep.
Îmi fuseseră recomandați niște oameni,
printre care și Guy Chambers, alesul.
Era un muzician falit,
care voia să se facă profesor fiindcă nu avea succes.
Avea și o gaură în acoperiș pe care nu avea bani s-o repare.
Aveam nevoie unul de celălalt.
- E bine? - Da.
- E bine? - Foarte bine.
- Ia și tu o pauză acum. - Bine, zi-le.
Ia o pauză! Du-te să te plimbi puțin.
Vreau o jachetă.
- Mai bine stau puțin liniștit. - Bine.
Dacă stau în picioare, mi se face rău.
Dacă stau jos, e foarte bine.
Life thru a Lens, primul album, a fost compus în 12 zile cu Guy.
Și credeam că mi-a ieșit ceva notabil.
Dar eu eram în cădere liberă.
Eram dependent de cocaină și alcool.
Nu mă puteam abține. Nu mă puteam opri.
Te simți bine?
Da.
Nu aveam cum să simt altceva în afară de mahmureală.
Și scăpam de mahmureală
fiindcă o luam de la capăt ca să fiu mahmur a doua zi.
Eram beat criță.
Sună grozav după o groază de pahare.
- Ne-a ieșit. Ura! - Ura!
Mai vrem ananas!
Eu știam prea bine că bea și îl apuca tremuratul.
Era foarte încordat și...
- E o provocare? - Da, absolut.
E... E foarte greu.
Să-mi bag!
Cred că partea asta e cel mai greu de urmărit.
Fiindcă mă sabotez, mi-o fac cu mâna mea.
În ultimele 12 luni, m-am pierdut cumva, nu știu...
Mi-e greu să țin interviuri.
Fiindcă nu știu ce ar trebui să spun.
OASPEȚI NU DERANJAȚI
Mă tot îndoiesc de mine.
Nu-mi place compania mea.
Robbie Williams e în studio!
V-am zis că am lansat un single?
- Ce mai faci? - V-am zis...
Foarte bine. O pun aici.
- Foarte bine fac. Voi? - Da?
Știa toată lumea că aveam probleme.
Dar nu-mi păsa.
Trecusem deja de punctul critic.
Și... aveam nevoie de adulți.
Eram complet scăpat sub control.
Dar managerul meu știa ce am de făcut.
Trebuia să fiu dus la dezintoxicare.
Robbie, cum te simți?
Am lansat un single, „Lazy Days”. E fantastic.
Vrei să le spui ceva fanilor îngrijorați?
N-am nimic, nu vă faceți griji! Dar mă mir că n-au venit.
Când a avut Michael Barrymore o problemă, au venit cu miile.
Pa!
Mi-e greu să văd, să retrăiesc așa ceva...
Cred că problema de la care a pornit furtuna asta perfectă
a fost succesul uriaș imediat.
Dar faptul că, la momentul respectiv, nu știam ce am de făcut
nu însemna că nu puteam să-i dau de cap.
Nu voiam să-mi ratez viața la 23 de ani.
O să primești dulciuri.
Și trebuia să ducă undeva, fiindcă nu aveam de ales.
„Curat ca lacrima de 60 de zile”?
Mișto, nu? Curat murdar.
A fost ca o tabără de slăbit.
Nimeni nu observa că mâncam doar o banană pe zi.
După prima lună, când intram într-a doua, au început emoțiile.
Hai, dă-mi ceva!
În mașina mea?
E uimitor cum am prins avânt.
- Motor! - Robbie!
În doar 60 de zile.
- Zi-o în spaniolă. - În spaniolă?
...procesul.
...Robbie Williams...
...o gustare delicioasă, dar...
M-am trezit la viață.
S-a întors Robbie.
- S-a întors Robbie. - S-a întors.
Trecuseră doi ani de la Take That.
Așteptasem mult, trebuia să mă pun pe treabă.
1997 LANSAREA PRIMULUI ALBUM
Sunteți alături de noi în culise azi. Am emoții.
„Oare sunt ce trebuie? Oi fi de ajuns?”
Nu e o revenire!
Haideți!
- Robbie! - Robbie.
Robbie!
Doi ani mă străduisem să uit de ce o făceam.
Care era motivația mea. Nu o făceam pentru bani sau pentru faimă.
Vreau să distrez oamenii, asta vreau să fac.
Se întâmpla ceva foarte interesant, învățam ce înseamnă să fiu artist,
ceva ce oamenii voiau să vadă.
Dar casa de discuri își voia partea.
După lansare, s-au vândut 33.000 de albume.
Miza era foarte mare,
fiindcă nu depindea decât de mine.
Mulțumesc mult.
EGOUL A ATERIZAT
- A fost nasol aseară? - Da.
- În fiecare seară? - Nu...
Unul dintre cântece e problematic.
Vreau să te ajut să ajungi la nota care trebuie.
- Mulțumesc mult. - Doar cântecul ăla, nu?
„Old Before I Die” nu prinde mereu la public.
Cred că ajungi în punctul ăla în care ești foarte agitat.
Trebuie doar să ne asculți, să asculți ce fac ceilalți.
Toată lumea se descurcă de minune.
Trebuie să ai în vedere că ai o trupă genială.
- Nu e cazul. - Doar să asculți.
- Super. - Uneori...
Nu întotdeauna, nu știu...
- Nu știi cum să pui problema, nu? - Nu.
- Zi-mi cum vrei. - Nu, doar că...
Cred că te dedici 100% publicului.
Nu te concentrezi pe latura muzicală.
Îmi spui asta înainte să urc pe scenă. Înțelegi?
- Ce e... - Și ce vrei acum?
- Valea! - Asta porți?
- Da. - Arăți aiurea.
Intră cu încredere, Rob!
Cariera mea se ducea de râpă.
Și am avut multe ocazii pe care azi nu le-aș fi avut.
Deodată, încep să circule zvonuri
că mă va concedia casa de discuri.
Dacă privești îndelung în abis, te vei trezi că privești spre tine.
Știu ce vrei să spui.
Gata!
Se pare că până aici i-a fost lui Williams.
Ce zi minunată!
Dar eu aveam un as în mânecă.
„Angels”.
Am lansat „Angels” și, slavă Domnului, s-a schimbat totul.
S-a întors, e live! Mai bun ca niciodată, Robbie Williams!
Robbie Williams urcă în topuri...
Ceva începea să se lege. Simțeam cum prind avânt.
Se lansa racheta.
Mergem la o șuetă în Șuedia.
Deci mergem în Șuedia, la o șuetă.
Albumele se vindeau bine, publicul era tot mai numeros.
Din ghearele înfrângerii, părea că ne făceam loc.
Deschide fereastra, să-i aud!
De fiecare dată când deschidem geamul la un post de radio,
fetele strigă din toți rărunchii?
- E ca la spălătorie! - Așa era și acasă?
- Nu-ți dorești o viață normală? - Asta e o viață normală.
Nu știu ce e așa deosebit la melodia aia.
Dar, orice ar fi, o avea din belșug.
Mulțumesc!
Bună, Rob! - Nu e o surpriză de argint.
Nu e o surpriză de aur. E o surpriză de platină!
Are un album de platină, oameni buni!
Sunt absolut uimit. - E fabulos.
Îmi clădesc cariera!
Mulțumesc mult.
Robbie?
A fost genial!
- Capitala rock-and-roll a Surrey-ului. - Da. Incredibil.
- Nu? - Da.
Enrique?
A fost mișto, nu?
Succesul evident că a venit la pachet și cu fericirea.
- N-am cuvinte. - Ți-a plăcut?
A fost fenomenal.
Era a doua mea șansă.
Prima a fost cu Take That. Asta era a doua.
Bravo!
- Fabulos. - Mersi.
Eram un star pop.
Eram ce trebuie. Devenisem ce trebuie.
Robbie îi dă un autograf lui Peter Snow.
- Cred că e de stânga. - Stânga?
Da, All Saints.
Și faima e un fel de loc de joacă.
Nu știam cine aveam să fiu acolo. Dar voiam să iau parte.
- Nume și vârstă. - Nicole Appleton, am 23 de ani.
Ce ai face dacă ai putea petrece o noapte cu Robbie?
Am făcut-o!
Nicole Appleton era într-o trupă numită All Saints.
Versiunea mai calmă a Spice Girls.
- Aș putea să-l pun pe-al meu. - Ar fi haios.
- Vrei s-o fac? - Da!
La un moment dat, tot urma să ne întâlnim
și așa s-a legat și o relație.
Era blândă, amuzantă, dulce. Un suflet bun.
În relația cu Nic era foarte important pentru mine
să învăț să devin bărbatul ideal.
Erau miracolele din viața mea.
Știți când vă place ceva! Vă va plăcea astă-seară!
Sunt foarte fericit!
Nu mai exista la stânga sau la dreapta. Doar înainte.
1998 JAMAICA AL DOILEA ALBUM
Salut! Ce dată e?
- E 19 ianuarie. - 19 ianuarie. Anul 1998.
Sunt la Jake, în Jamaica.
Am plecat de la Gatwick ieri, cu Guy. Salută-i, Guy!
- Bună, Rob! - Salut!
Vino cu mine!
Ne-am adus și studioul cu noi.
Ca să putem înregistra cât stăm aici.
E în siguranță, nu? Ținem ușa încuiată.
Dă-te! Nu vreau să-ți văd mecla pe înregistrare.
- Par foarte alb. - Pentru că ești alb.
E din Surrey omul.
De obicei, există un „sindrom al celui de-al doilea album”
Dar nu a fost așa cu Guy.
Cred că și pe el îl încânta ce realizam împreună.
Am venit să-ți amintesc Că o să te regăsesc
E un cântec vesel
Îmi era ca un frate mai mare,
ca un mentor muzical,
iar eu eram elevul lui.
E bine așa.
După cum vedeți, plouă cu găleata.
Repede, Rob! Să nu se ude lucrurile!
Eu și Guy ne iubeam nespus în perioada aia.
Avem vești din Jamaica
Ziua a șaptea.
Și... era un stil de viață minunat.
- E frumos, nu? - E fabulos.
Sigur o să ne găsim inspirația aici.
- E uimitor. - Chiar așa.
E cel mai impresionant loc.
- Da. - Acolo sus.
Ai fost la Rhyl?
- E... - În Țara Galilor.
Așa e și acolo.
Doamne! Unde e telefonul?
Alo?
Nicky?
Sunt Guy.
E la telefon.
- Da? - Da.
- Pot s-o las aici? - Da.
Guy lasă camera de filmat aici.
Cred că am în fața ochilor cea mai uimitoare priveliște
din câte am văzut.
Sincer, nu exagerez. Ajung aici.
Suntem la circa 1.000 m altitudine, și e numai pădure cât vezi cu ochii.
Se vede și Kingston. Nu glumesc.
Am intrat și am aruncat o privire,
iar pe balcon, mi-au dat lacrimile.
Da. E...
Sunt foarte mândru.
Eram ca un copil.
Parcă vorbeam cu mama.
Prin ce treceam...
Adevărul e că încă eram un copil.
Aveam 16 ani când am intrat în Take That.
Și cred că aveam un soi de adolescent lăuntric
care se străduia să cadă la pace cu ce se întâmplase.
Dar... nu puteam.
„Te mai tulbură?
Te mai tulbură
cei... pe care i-ai cunoscut?”
- „Cei lăsați în urmă.” - Nu, nu rimează.
„Te-ai dus, ce-ați făcut?”
La momentul acela, toate amintirile despre trupă
erau stricate de felul în care mă simțisem cu ei.
Așadar vă închipuiți ce simțea acest tânăr.
Știi că te urăsc
E limpede, e clar
Știi că te urăsc
Mai ești prin preajmă?
De ce n-ai crăpat încă?
Cum poți să dormi noaptea?
- Știi ce? - Ce?
Nu-mi place refrenul.
- E prea vesel? - Da.
Nu vreau să fie vesel. Nu sună bine așa.
Vreau să fie acid. Să fie acid ca versurile.
Nu vreau să par ironic.
Vreau să mă ia în serios.
Îi urăsc cu spume.
Cum de mai dormi? Cum de mai râzi?
Cum de mai plângi? Cum de mai minți?
Cum de mai atingi? Cum de mai simți?
Cum mă mai împiedici...
Furie. Venin.
- Spume. - Spume!
- E bine. - Da, se vede. Da.
Ursuleț! Hai în pat!
Lasă sticla și vino lângă mine, să stăm îmbrățișați.
Bună, tati!
Vorbeam de trupa în care am fost.
- Da. Întrebare? - Da.
- Pe cine urai cel mai mult și de ce? - Pe cine?
Nu-mi plăcea Gary
pentru că el...
El era cel care trebuia să le aibă pe toate, cariera, tot.
Și voiam să plătească. Voiam...
- Ce? - Să mă răzbun.
Voiam să am parte de cariera
de care ar fi trebuit să aibă el parte.
Urmează un cântec despre niște oameni cu care am petrecut mult timp.
Se numesc Take That.
Eram cinci înainte. Unul era foarte mic.
Unul avea părul ca o mătură. Mi s-a spus să vă amintesc.
Altul avea creastă și era un fraier.
Iar ultimul arăta cam așa...
Ascultați!
Mă huiduie cineva acolo.
Cred că e Gary Barlow.
Nu mai vinde albume, fetelor!
Fiți serioase, s-a zis cu el!
Îmi pare rău că m-am purtat așa cu Gary.
Nimeni nu trece echilibrat de faima copilăriei.
Trebuia să am niște ani în care să cresc, să mă maturizez,
ani care mi-au fost răpiți.
Nicky? Vrei să fii soția mea?
„Da?”
Bun. Bine. Pa!
Încercam să mă conving că eram genul de om
care era pregătit pentru așa ceva.
Știam că nu eram.
Nu aveam grijă de mine.
Nu eram în stare să fiu partenerul cuiva.
- Te așezi pe chestia aia? - Da.
Relația cu Nic s-a încheiat după câteva luni.
Nu mai filma!
Puțină aglomerație.
De asta vrea acolo.
- Nu-mi vine să cred. - Ia te uită!
E ca o mare de...
- Să-mi bag! - E numai noroi.
Mă simțeam ca un bebeluș într-o lume a adulților.
Urma să țin un concert la Glastonbury și nu știam cum va decurge.
Erau 88.000 de suflete.
Era epoca credibilității.
Era cel mai mare concert din cariera mea.
Haide! Să-i dăm bătaie!
Eram îngrozit. Absolut îngrozit.
Putea să iasă foarte nasol.
Eu încă mă mai simțeam Rob din Stoke-on-Trent.
Ca la 16 ani.
Era o situație în care simțeam că o să fiu demascat.
De trebuie!
Și, slavă Domnului, m-au apreciat.
Pe mine. Bobbins de la Take That.
Cum te simți când mii de oameni
cântă versurile scrise de tine, la unison?
E amețitor.
Simțeam că asta eram menit să fac.
Dar atunci realizezi, conștient sau nu,
că ai pornit.
Nu mai e cale de întoarcere.
Avea să prindă tot mai mult avânt.
Nu sunt curios ce avea să se întâmple.
Nu eram pregătit să fac față viitorului.
Subtitrarea: Laura Somandru