Правда або брехня.
«Алі» — це валлійський футбольний тренер.
- Брехня. - Так.
Плюс два очки. І нарешті, Карле...
Учора я прокинувся посеред ночі.
Так, два очки. У сумі червоні отримують шість!
Я не спав усю ніч.
Чудово! Гаразд, а тепер колесо крутить команда жовтих.
Коли час лягати спати, моє тіло каже: «Ми не спатимемо!».
«Не спатимемо».
Я чотири години намарно крутився в ліжку...
розбираючись
із хаотичним сплетінням думок.
Хочеш поспівати?
Страх.
Сором.
Біль.
Увесь спектр
людських емоцій.
Мені майже п'ятдесят.
Я тато. Маю чотирьох дітей. І люблячу дружину.
Моє життя було сповнене приголомшливих подій.
Але минуле ніби зашморгом стискається в мене на шиї.
Роббі!
Чогось треба позбутися.
ПОНАД ТРИДЦЯТЬ РОКІВ РОББІ ЗНІМАЛИ ЗА КУЛІСАМИ
ЦЕ ТИСЯЧІ ГОДИН ЗАПИСІВ, ЯКИХ ВІН НІКОЛИ НЕ БАЧИВ
ДОТЕПЕР
Ну ж бо, хлопче! Ти зможеш!
Ну ж бо!
- Ти крутий? - Я до чорта крутий!
Ти один із найпродаваніших солістів усіх часів.
- Один із найвидатніших шоуменів... - ...платинові альбоми, аншлаги...
Кажіть і далі, що я до біса крутий.
Оце мене вставило.
Хтось хоче побачити мій бій із Ліамом?
Спробуй витягнути з цього найкраще!
Бляха, я Роббі Вільямс.
РОББІ ВІЛЬЯМС
Я намагаюся розібратися з уламками минулого.
ЧАСТИНА ПЕРША. ГУЛЯЄМО
І вигнати цих демонів я вирішив доволі незвичним способом.
Чому ми робимо це тут?
Я відлюдник. Коли я не на сцені, я в ліжку.
- Саме тому ми тут. - Так.
Так.
Може, почнемо?
У дитинстві я був, скажімо так, тупим.
Не вмів писати.
Додавати і віднімати.
Запис триває.
Школу я кинув у шістнадцять, так і не здобувши освіту,
і приєднався до хлоп'ячого гурту,
що став англійською версією New Kids on the Block.
Чотири, три, два, один.
1990 МАНЧЕСТЕР
Фантастично!
Натовп вас обожнює! Як довго ви разом?
- Десь зо три місяці. - Три місяці.
Ви всі раніше танцювали?
Я небагато танцював. Хіба на місцевих дискотеках.
Але я доклав зусиль, щоб не пасти задніх.
Трясця.
Гляньте!
Я такий юний.
Знаєте, я був наймолодшим у гурті.
Я тішився спілкуванню з ними.
Я дивився на них, як на старших братів, яким тоді було 20, 21, 22 роки.
Коли тобі шістнадцять, це чимала різниця.
- Я не міг не захоплюватися Ґазом. - Так!
Він був капітаном корабля.
Скільки у вас уже спільних пісень?
ҐЕРІ БАРЛОУ СПІВАК, АВТОР ПІСЕНЬ
Десь зо тридцять треків.
Ґері щотижня приносить новий матеріал,
і ми постійно вивчаємо нові танці.
На зорі гурту «Take That» було весело!
Радість, захват, піднесення.
Здавалося, ми крокуємо до мети.
До величі!
А потім це стало масовим.
Зараз тут доволі тихо, але були б ви тут двадцять хвилин тому.
Це найгарячіший хлоп'ячий гурт у Британії.
...найпопулярніший британський гурт із часів The Beatles.
Take That!
Ці дівчата стверджують, що це найкращий вечір у їхньому житті.
Успіх дарував нам відчуття певного сенсу...
але його завжди переривали...
Ваші плакати по всій країні, за вами скрізь слідує натовп.
Вас досі це тішить?
Це досі приємно.
Я прокидаюся вранці й щипаю себе.
Невже все це реальне?
І це не так.
- Ми ж не там, правда ж? - Так, правда.
Я переконаний, що збоку я здавався дуже самовпевненим,
намагався поводитися як дорослий чоловік.
Це було абсолютне
занурення
у дорослий
світ,
до якого я не був готовий.
Дякую і на добраніч!
1993 ТЕЛЕРАДІОКОМПАНІЯ «BBC»
Робоче навантаження
було нещадним.
Ми робили це.
Потім їхали туди.
Ми не мали й п'яти хвилин вільного часу.
Вони кричать, бо Елвіс теж тут.
Треба йти на інтерв'ю. У студію «Радіо 1».
Сподіваюся, ми добре розважимося.
Цієї неділі маємо дуже особливий випуск Rockland.
Як ми й обіцяли,
у нашій студії п'ятеро учасників гурту «Take That».
Ґері, Говард, Джейсон, Роббі й Марк.
Справи йдуть дуже добре. Вітаю з успіхами в чартах.
Як це впливає на ваше життя, коли ви прокидаєтеся вранці?
По правді, і це відверто, часом я прокидаюся вранці й думаю:
«Де я? Що ми робимо? Як мене звати?».
Хто ти? Що робиш? І як тебе звати?
Мене звати Роббі.
Я в гурті «Take That». Я співаю і танцюю.
Ми опинилися в дуже незвичному сценарії.
У надзвичайно напруженій
фоновій атмосфері й оточенні.
Це скороварка.
Не хочу хизуватися, але справи в нас ідуть добре.
Будь-якої миті це може закінчитися. Усі, з кого ми сміялися на шляху...
Я досі приземлений і стриманий.
Ні, це не так! Ти збіса зарозумілий і пересичений...
- Збіса зарозумілий, так. - Ні.
Так.
Років у дев'ятнадцять
я почав всерйоз замислюватися про те, що відбувається.
Забагато інтерв'ю, забагато концертів,
так багато країн треба відвідати, а потім усе по колу.
Марк на ногах із пів на шосту.
Я прокинувся десь за чверть шоста чи о шостій.
І ми не можемо лягти спати. Джетлаг. Кому це треба? Ви ж розумієте, про що я?
Фандом Take That був нестримним.
Шаленим!
Крок!
А ще ми були впевнені в Ґазі та його вміннях.
І це вкупі
з холодністю.
Це мій записник із текстами. Насправді дуже дивно його гортати.
Тут усі пісні, які я написав.
Біля деяких стоять маленькі зірочки.
Це ті, що ввійшли в альбом.
От і добре!
Справами Take That займалася одна людина,
і це був Ґері Барлоу.
Усе було зав'язано на ньому.
Я був молодий і заздрив йому.
Гадаю, я дуже ображався на нього.
Один, два, три. «Привіт, ми Take That».
- Добре? - Ти скажеш.
Добре.
Привіт, я Роб. Усе гаразд. Не перемикайтеся.
Мабуть, я скажу.
- Добре. - Ґазе, хочеш сісти спереду?
Тоді я повертався додому з думкою «Це дивно.
Ніяково».
«Володар мух» і всяке таке.
Рок-н-рол.
У такому ранньому віці
я ще не розумів, як усе влаштовано в гурті.
І саме тоді
все пішло шкереберть.
Для мене.
Люди схильні бачити в нас сусідських хлопчаків,
і що кумедно, ми досі такими є.
От тільки ми сусідські хлопчаки для лорда Лічфілда.
Джакузі й офіціант...
Хлопче?
Дуже дякую.
Учора ходив на гульки. Повернувся о шостій ранку.
Так буває, коли ти молодий, хіба ні?
Як я кажу, ми насолоджуємося життям, тож...
Я хочу випити!
- Та ти одержимий. - Не треба! Це ти завів цього поганця!
Бензину
у вогонь підливало й те,
що я закидався всім, що потрапляло під руку.
Екстазі, кокаїн, алкоголь.
Усього я не з'їв!
Без перебільшення, перед репетиціями я випивав цілу пляшку горілки.
Так і було.
Це траплялося щовечора.
МОЄ ВГАШЕНЕ ПЕКЛО
Я мусив
бути присутнім на зустрічах.
Тоді ми мали добре поводитися.
Що найкраще в тому, щоб бути тут?
Люди, які мене не чекали.
Вираз облич, коли вони мене бачать.
Стань позаду, як Ґластонберський псих.
Це Ґластонберський псих.
Він один із тих, хто розуміє It'll be Alright on the Night.
Керівництво не могло не бачити, що я скочуюся по нисхідній.
А надто, коли я поїхав у Ґластонбері.
...анархія.
Мені сказали: «У хлоп'ячому гурті так не поводяться».
Насправді нічого цікавого, що тут скажеш.
І це доволі...
тривожно.
Відчуття, що...
Я не був готовий чи здатний до ролі,
якої від мене чекали, і це відчувалося.
Якось я прийшов на репетицію,
і під час обіду мені сказали: «Роббі, треба провести нараду».
Я сказав хлопцям, що більше не можу там бути.
А вони: «Ми хочемо знати, чи можна розділити тур на чотири частини.
Що думаєш?»
І знаєте,
зрештою на «Що думаєш?» я вирішив
піти з Take That.
Зрештою сьогодні в гурті мінус один.
Take That — науспішніший гурт з часів The Beatles,
але сьогодні на запис Top of the Pops на BBC
їх приїхало тільки четверо...
Хтось гнівається на Роббі?
Так!
Ти слухатимеш його музику, якщо він стане сольним співаком?
Ні.
У тебе був план?
Думаю, план зводився до:
«Гуляємо».
1995 ЛОНДОН
У Лондон я переїхав двадцятиоднорічною знаменитістю
і просто постійно ходив на вечірки.
Я не мав мети.
Не мав причини жити.
У мене цілими днями було похмілля.
Я втрачав гідність.
Перетворювався на щось невпізнаване.
Я хотів щось зліпити з себе.
Досягнути чогось. Бути кимось.
Але нічого для цього не робив.
Я стирчав у Groucho під кокаїном.
Чим ви хотіли б займатися, якби не були музикантом?
Стати футболістом?
Та навіть не знаю. Можливо, свинарем.
Я потребував допомоги з думками й мелодіями,
що роїлися в моїй голові.
1997 ЗАПИС ПЕРШОГО АЛЬБОМУ
То хто ж ти?
Хто я? Я Ґай. І я...
МУЗИЧНИЙ ДИРЕКТОР/СПІВАВТОР
...музичний директор і продюсер Роба.
І що це означає?
Як багато плівки ви маєте?
- Відпочинемо на тому світі. - Відпочинемо на тому світі!
Я задумав записати альбом, але не знав, як саме це зробити.
До мене присилали різних людей.
Серед них був Ґай Чемберс, і я вирішив: «Він».
Він був професійним музикантом,
подумував стати вчителем, бо опинився на мілині серед пустелі.
Зате вода затікала крізь дірявий дах, за ремонт якого йому було нічим заплатити.
Тож ми потребували один одного.
- Запис вдалий? - Так.
- Запис вдалий? - Так. Дуже.
- Варто зробити перерву. - Чудово. Скажи їм.
Відпочиньте трохи. Прогуляйтеся чи щось таке.
Я візьму куртку.
Мабуть, я трохи посиджу.
Добре.
Коли я стою, мені недобре.
Коли сиджу, все просто чудово.
«Life thru a Lens», перший альбом,
був написаний за 12 днів, коли я знайшов Ґая.
І я думав, що ми створили щось вартісне.
Але
ми дивимося на людину в стані вільного падіння.
Залежного від кокаїну й алкоголю.
Допомогти собі неможливо.
Неможливо зупинитися.
Ти як?
Нормально.
Сумніваюся, що відчував щось, окрім похмілля.
А потім
це вже не похмілля, бо ти
знову напиваєшся,
створюючи нове похмілля.
А ще я п'яний як чіп.
Після стількох чарок у мене дивовижне звучання.
- Ми гарно попрацювали! Ура! - Ура!
Ще ананасів!
Я знав,
коли ми познайомилися, що він пиячить, і що в нього ломки.
Він стояв на краю прірви і,
знаєте...
- Складно? - Так. Звісно.
Насправді це дуже складно.
Бляха.
Мабуть, дивитися цю частину
найскладніше.
Через усе,
що я змусив себе пережити.
За останній рік я ніби
поринув у безпам'ятство, не знаю.
Зараз мені складно давати інтерв'ю.
Бо я не впевнений, що варто говорити, а що ні.
ГОСТІ ПРОСИМО НЕ ТУРБУВАТИ
Я просто... Я так сумніваюся в собі.
Мені зовсім не подобається зараз бути з собою.
Роббі Вільямс у студії!
Я вже згадував про новий сингл?
- Як справи? - Я вже згадував...
Так, усе дуже добре. Покладу це сюди.
- Усе добре, а ти як? - Справді?
- Усі знали, що в мене проблеми. - А ти як?
Але... Мені було начхати.
Я проминув точку невороття.
І...
Я потребував дорослих.
Моє життя остаточно вийшло з-під контролю.
Але мій директор розумів, що треба робити.
Мене мали забрати й відвезти на реабілітацію.
Роббі, як самопочуття?
Новий сингл вийде 14 липня. «Lazy Days». Він крутий.
Хочете сказати щось стурбованим фанатам?
Не хвилюйтеся. Зі мною все добре. Але я засмучений, що їх так мало.
Коли це був Майкл Беррімор, до його будинку зійшлися тисячі.
До зустрічі!
Це важко дивитися.
Переживати все заново.
Гадаю, коренем тієї темряви був
ідеальний шторм,
усього забагато, зашвидко.
Але саме тому, тієї миті я не міг збагнути, як жити...
Я розумів, це не означало, що я не можу жити.
Розумієте, у двадцять три роки не хочеться бути колишнім.
У вас там багато ласощів.
І до чогось це таки дійде,
бо іншого не дано.
Чистий і спокійний шістдесят днів?
Добре, правда?
Дуже спокійний.
Мабуть, для мене це стало таким собі табором схуднення.
Ніхто не помічав, що я їв один банан на день.
Закінчую тридцять днів, наближаюся до шістдесят першого,
я починаю дуже хвилюватися.
Дай слово.
Це моя машина?
Неймовірно, яким живим я одразу став.
- Ну ж бо, мотор. - Роббі!
І на це знадобилося всього шістдесят днів.
- Скажи іспанською. - Іспанською?
...судове слухання.
...Роббі Вільямс...
...несподівана люб'язність. А ще...
Там є життя.
Роббі повернувся.
- Роббі повернувся. - Роббі повернувся.
Після Take That минуло два роки.
Я довго чекав. Я мав іти далі.
1997 ВИПУСК ПЕРШОГО АЛЬБОМУ
Сьогодні ви приєднаєтеся до нас за кулісами
і хвилюватиметеся.
«Я достатньо великий? Вистачить?» І всіляке таке.
Не називайте це поверненням!
Уперед!
- Роббі! - Роббі.
Роббі!
За два роки я забув, чому займався цим.
Заради чого я це робив.
Не заради грошей. Не заради визнання критиків.
Я хочу розважати людей. Ось, чим я хочу займатися.
Відбувається щось дуже захопливе. Я вчився бути естрадним артистом.
Щоб люди могли прийти й подивитися.
Але компанія мала повернути вкладені в мене інвестиції.
Альбом вийшов у світ, усього продали тридцять три тисячі копій.
Ризиків було чимало,
бо ж усе залежало
від мене.
Дуже вам дякую.
- Учора було погано? - Так.
- Погано щовечора? - Ні...
Це просто одна з проблемних пісень.
Я лише намагаюся допомогти, щоб ти міг витягнути ноту.
- Дуже дякую. - Це ж одна пісня, еге ж?
«Old Before I Die» також часом виходить не дуже добре.
Гадаю, це тому, що на тому етапі сету ти реально в ударі.
Просто слухай уважніше і все. Слухай, що роблять інші.
Бо всі викладаються на повну.
А ти такий: «Гаразд! Я частина цього крутого гурту».
- Річ зовсім не в тому. - Усе зводиться до слухання.
- Чудово. - Часом ти просто...
Та не завжди... Не знаю, просто...
Ти міркуєш, як це сформулювати, еге ж?
Ні.
- Ну ж бо, кажи, як хочеш. - Ні. Я просто...
Я просто думаю, що ти на 100% віддаєшся натовпу.
А не «Зараз я маю зосередитися на співі...».
Мені через п'ять хвилин виходити на сцену.
Розумієш?
- Що сталося... - Чого ти зараз хочеш?
- Відвали. - Підеш у цьому?
- Так. - Жахливий прикид.
Іди і будь впевненим у собі, Робе.
Метафорично, моя кар'єра падала зі скелі.
У мене було декілька спроб із синглами,
але зараз про це навіть не йшлося.
І все вирішувала компанія звукозапису.
Від мене хотіли відмовитися.
Коли усвідомлюєш, що дивишся в безодню,
врешті можеш розгледіти там себе.
Думаю, я розумію, про що ви.
Гаразд, стоп.
Схоже, із хлопчиком Вільямсом
усе скінчено.
Який чудовий день для такого.
Але я приберіг особливий козир.
«Angels».
«Angels» вийшла, і дякувати богу,
усе змінилося.
Він повернувся. Він тут.
Він кращий, ніж будь-коли. Роббі Вільямс.
...Роббі Вільямс підіймається чартами...
Картинка склалася.
Цей переламний момент був відчутним.
Це був стрімкий зліт. Отак...
Я тільки-но прибув у Швецію.
Ми маємо їхати в Швецію, тож тільки-но прибули сюди.
Продажі альбомів росли. Аудиторія збільшувалася.
Із щелеп поразки
ми вирвалися у світ до успіху.
Відчини вікно. Нехай буде чутно.
Нічого собі!
І попри все Вона дарує мені захист
Так завжди, коли під вікном пересічної радіостанції,
галасує цілий натовп дівчат?
- Наче тут пральня! - Як воно повернутися додому?
Тобі іноді хочеться нормального життя?
Це і є нормальне життя.
Не знаю, що такого особливого в цій пісні.
Хай що воно, а в ній це було.
Дякую!
Вітаю, Робе.
Це не срібний сюрприз.
Не золотий.
А платиновий!
Народе, він став платиновим!
Я шокований.
Фантастика.
Я став успішним!
Дуже вам дякую.
Роббі?
Це було класно!
Славиться як рок-н-рольна столиця Суррею.
Звісно. Дідько.
- Правильно? - Так.
Енріке?
Він офігезний, еге ж?
Беззаперечно, успіх на підсвідомому рівні...
дорівнює щастю.
- У мене немає слів. - Сподобалося?
Це щось неймовірне.
Це мій другий шанс.
Take That був першим.
А це другий.
Молодець.
- Чудово. - Дякую.
Тепер я поп-зірка.
Я вистрілив. По-справжньому вистрілив.
Пітер Сноу бере в Роббі автограф.
- Гадаю, це удар зліва. - Зліва?
Гаразд. All Saints.
За своєю суттю слава — це гральний майданчик.
І я не знав, ким буду на тому майданчику,
але хотів на ньому бути.
Ім'я й вік.
Ніколь Епплтон, мені двадцять три.
Що ви зробили б, якби мали одну ніч із Роббі Вільямсом?
Я вже робила!
Ніколь Епплтон — учасниця гурту «All Saints».
Це менш усміхнена версія Spice Girls.
- Я міг би замінити їх своїми. - Це було б дуже смішно.
- Варто? - Так.
Тож на якомусь етапі наші стежки перетнулися,
і між нами зав'язалися стосунки.
Вона була доброю, кумедною й милою. Знаєте, вона була просто хорошою.
У стосунках із Нік
для мене було дуже важливо
навчитися бути чоловіком, яким я і мав бути.
Розумієте, це дива, що траплялися в моєму житті.
Ви знаєте, коли все як треба?
Цей вечір як треба!
Я такий щасливий!
Немає ліворуч. Немає праворуч.
Є тільки прямо.
1998 ЯМАЙКА НАПИСАННЯ ДРУГОГО АЛЬБОМУ
Привіт, друже. Яке число?
- Дев'ятнадцяте січня. - Дев'ятнадцяте січня.
Новий рік. 1998 рік.
Ми на Ямайці, у гостях у Джейка.
Учора ми з Ґаєм прилетіли з Гатвіка. Привітайся, Ґаю.
- Привіт, Робе. - Привіт.
Ходи зі мною.
Ми привезли з собою цілу студію.
Маленький восьмидоріжник. Тож записуватимемо й тут.
Оце безпека, еге ж? Тримаємо під замком.
Посунься.
У відеощоденнику обійдемося без твоєї мармизи.
Я такий блідий.
Бо так і є.
Розумієте, він із Суррею.
Традиційно існує синдром «складнощів із другим альбомом».
Із Ґаєм я такого не відчув.
Гадаю, він і сам був у захваті від того, що ми творили разом.
Прийшов нагадати Тебе ми знайдемо
Весела ця пісня
Він був старшим братом,
наставником, учителем музики,
а я був учнем.
Усе гаразд.
Як бачите, зараз ллє мов із відра.
Хутко, Робе. Не можна, щоб апаратура намокла.
У такі миті між нами з Ґаєм було стільки любові.
Маємо новини з Ямайки
День сьомий.
І...
Це прекрасний спосіб прожити життя.
- Доволі гарно, правда? - Фантастично.
Тут ми точно матимемо багато натхнення.
- Це дивовижно. - Дивовижно.
Це просто...
Це одне з найкрасивіших місць, де я бував.
- Ага. - Узагалі-то. Це он там.
Ти бував у Рілі?
- Це десь... - У Вельсі.
Там так само.
Господи, де телефон?
Алло?
Це Нікі?
Це Ґай.
Вона дзвонить.
- Вона? - Так.
- Можна я тут лишу? - Так.
Ґай хоче лишити тут камеру.
Мабуть, зараз я дивлюся на найпрекрасніший краєвид
у своєму житті.
Так, чесно, я не жартую. Я піднявся сюди,
я зараз на висоті дев'ятисот метрів у горах,
і навколо самі лиш ліси.
Я бачу Кінгстон. Я не жартую, так.
Коли я піднявся й мені все тут показали,
я вийшов на балкон і просто заплакав.
- Так. Просто... - Ого!
Просто...
Просто так...
пишаюся.
Це... Знаєш, я тут, як дитина.
Яка говорить із мамою.
Ділиться враженнями і...
Правда в тому...
що я досі був дитиною.
Мені було шістнадцять, коли я приєднався до Take That.
Гадаю, у мені досі жив такий собі пригнічений підліток,
який намагався
розібратися з уламками минулого.
Але...
Я не міг просто відпустити.
«Ти почуваєшся відрізаним?»
«Відрізаним
від людей... від знайомих?»
- «Це їх ти лишаєш на узбіччі». - Ні, має бути рима зі «знайомих».
«Склеїти ласти ще не готовий»?
Думаю, на цьому етапі мої спогади про себе в складі гурту
заплямовані тодішнім самопочуттям.
Тож можете уявити,
що цей юнак відчуває.
Мабуть, ти знаєш, що я тебе ненавиджу
Не варто й казати
Мабуть, ти знаєш, що я тебе ненавиджу
Ти досі тут?
Чому ти досі не знайшов свою смерть?
Як ти можеш спати?
- А знаєш що? - Що?
Мені не подобається приспів.
- Якийсь він надто... радісний? - Так.
Я не хочу, щоб він був радісним. Коли я співаю його, звучить недоречно.
Я хочу, щоб він був злостивим. Таким, як куплет.
Я не
іронізую чи...
Я до біса серйозний.
Я ненавиджу цих придурків.
Як ти спав? Як сміявся?
Як ти плакав? Як брехав?
Як торкався? Як почувався?
Як відмежовував мене від...
Злість. Отрута.
Плювок.
Плювок!
Оце гарно!
Так, я бачу.
Ведмедику!
Ходи сюди, на ліжко.
Постав склянку, іди сюди і лягай позаду. Обійми мене.
Привіт, татку.
Ми говоримо про гурт, у якому я колись був.
- Так. Можна питання? - Так.
Кого ти ненавидів найбільше й чому?
Кого я ненавидів?
Мені не подобався Ґері
найбільше,
бо
він
був одним із тих, хто мав би
отримати все й стати успішним.
І я хотів змусити його заплатити.
Я був...
- Яким? - Я був мстивим.
За те,
що він мав
цілком заслужений
успіх.
Це пісня про гурт людей,
з якими я провів до біса багато часу.
І я кажу про гурт Take That.
Ви знаєте, що нас було п'ятеро. І серед них був один дуже малий.
А в іншого на голові була підлогова ганчірка.
Я мусив про це вам нагадати.
Третій носив ірокез
і був придурком.
А четвертого я зараз опишу.
Послухайте.
Он там хтось фукає мені,
і, здається, це Ґері Барлоу.
Тепер він уже не продає пісень, дівчатка!
Визнаймо, він мертвий!
Мені прикро, що я так ставився до Ґері.
Після дитячої слави ніхто не лишається
врівноваженим.
Роки пошуку себе, здобуття досвіду, дорослішання...
У тебе це відібрали.
Нікі?
Ти вийдеш за мене?
Так?
Добре.
Тоді гаразд. Бувай!
Мабуть, я намагався переконати себе, що я з тих людей,
котрі готові до подібних зобов'язань.
Я знав, це не так.
Я не міг подбати про себе.
Я був не в тому стані,
щоб стати комусь партнером.
- Збираєшся посидіти над звуком? - Так.
І стосунки з Нік завершилися через декілька місяців після того.
Годі знімати.
Просто невеликий затор.
1998 ҐЛАСТОНБЕРІ
Певно, тому він і їде.
- Навіть не віриться, що це сталося. - Погляньте!
- Ого! - Ніби ціле море...
- Бляха! Усе це трохи... - Суцільна багнюка.
Я почувався дитиною
у дорослому світі.
Я збираюся виступати в Ґластонбері
і ще не знаю, що станеться.
Тут...
десь 88 000 людей.
Це епоха довіри.
На той час це був найбільший концерт у моїй кар'єрі.
Ходімо!
Задамо жару!
Я наляканий.
Страшенно наляканий.
Усе могло обернутися справжнім провалом.
Частина мене досі була переконана: «Я той самий Роб із Сток-он-Трента.
Мені й досі шістнадцять».
Це одна з тих митей, коли я думав, що мене викриють.
Якщо хочете!
І погляньте,
публіка прийняла мене!
Мене.
Вигнанця з Take That.
Як воно, коли тисячі людей
співають рядки з пісні, яку написав ти?
Це п'янке відчуття.
Я почувався на своєму місці!
Але потім ти розумієш, підсвідомо чи свідомо,
що вороття немає.
Я в потязі, який мчить уперед.
І потім все тільки набирало обертів.
Мені не дуже хочеться дивитися далі.
Я не мав інструментів, щоб упоратися...
із тим, що буде.
Переклад субтитрів: Ганна Литвиненко