365 000 rajongó tart Nagy-Britannia valaha volt legnagyobb popkoncertjére.
Hogy miért? Ez a férfi fogja szórakoztatni őket.
Kétség sem fér hozzá, ki a brit zene legnagyobb sztárja.
Ez az ő hétvégéje.
Robbie Williams három egymás utáni este lép fel Knebworthben.
A Robbie-mánia az úr.
Aki nem Robbie-rajongó, most ne jöjjön ide!
KNEBWORTH, EGYESÜLT KIRÁLYSÁG
2003. AUGUSZTUS 3.
Knebworth életem legnagyobb élménye volt.
Emberek hömpölygő tömege.
Belerázkódott a föld.
Itt vagyok a karrierem csúcsán.
Minden ennek ágyazott meg.
Úgy érzem, itt én vagyok a popvilág közepe.
Köszönöm, hogy valóra váltottad az álmomat, Knebworth!
Robbie!
Sok szarságot írnak rólam.
Szinte minden héten.
Légy szíves, jegyezzetek meg valamit!
Ez itt Robbie Williams.
Ebből élek.
Ebből.
Énekes vagyok. Dalszövegíró.
És született szórakoztató.
Ezt csinálom.
Köszönöm!
Knebworth volt életem legnagyobb élménye.
És az NME szemléje, azt hiszem, így kezdődött:
„Ez itt a brit silányság mikrokozmosza.”
A munkámból igyekszem önbecsülést meríteni,
közben pedig azt olvasom
és hallom magamról a rádióban, a tévében, hogy egy szar vagyok.
Csak valódi szeretetre vágyom
Az otthonomban
Hittem a sajtómnak.
Sajnos ez a brit sajtó volt.
HARMADIK RÉSZ CLOSE ENCOUNTERS
Ez az!
Nagy tapsot Teddynek!
- Van még torta. - Gyere ide, Ted!
Akarjátok látni a tortátokat?
Ma azért késtem, mert nem akartam eljönni.
Nem akartam...
szembenézni magammal, azt hiszem.
Elmondanád, mi vár rád?
A szemem láttára fogok
idegösszeomlást kapni.
Veszed?
Aha.
Sziasztok, Isten hozott!
2005. MÁRCIUS 3.
Robbie Williams vagyok. És ez itt a stúdióm,
ahol az Intensive Care munkacímen futó lemezt rögzítjük.
Guyjal nem én voltam zeneileg a hajóm kapitánya.
Ő itt Stephen.
PRODUCER / TÁRSÍRÓ
Egy álintellektuális Noddy Holder.
De Stephen olyan zenei mentor,
aki segít teljesen feltárni, ami bennem rejtőzik.
Újnak hatott.
És felszabadítónak.
Új módon akartam mindent újracsinálni.
Az új zeném nagyon más, és...
ez most tiszteletlennek fog hatni a korábbi munkatársaimmal szemben,
de érzésre...
Jobb?
Mintha az első kislemezem lenne.
Turnézni megyek az Intensive Care -rel.
És elképesztő méreteket ölt a turném.
Veszed?
SZÍNPADBEJÁRÁS
2005 OKTÓBERE
- Close Encounters , mi? - Ez a turné neve.
Mik az első benyomásaid?
Gyerekként jól nyomtam a Margaret Thatcher-utánzást.
Nyilván Frank Spencert is. Ezek a klasszikusok.
Csodásan néz ki, nem? Mintha saját űrhajóm lenne.
- Jó, megszabadulok tőle. - Jól van, fiúk?
- Mennyire masszív? - Nagyon.
Én is rá tudok állni dagadt disznóként.
- Aha. Most jól kilazult. - Ez most ki...
Érzésre a régiek közül: „Let Me Entertain You”...
MENEDZSER
...„Angels”, Stephen?
Knebworth a szakmai pályafutásom
leghíresebb pillanata, de ez a turné még nagyobb volt.
- „Feel.” - „Feel.” Persze.
Ja, igen.
93 teherautóval mentünk.
Kilencvenhárom teherautó a fellépésemhez.
„Kilencvenhárom teherautóm van, ” gondoltam akkor.
Ez a turné volt a legnagyobb sikerem.
Saját repülőgépem volt, a hátulján „RW” felfestéssel.
Étkészlet.
Szendvicseket is készítettünk.
Ez Elton John gépe, nem? Igen, tudom.
Azt a kurva!
Elégedett vagy vele?
Kacagok.
Az igen!
És ezt még nem is láttad.
Jonny a legjobb barátom.
Stoke-on-Trent megtestesülése, aki mindenhova elkísért.
Mellette nevettem, biztonságban éreztem magam,
és segített megőrizni valamit a Take That előtti énemből.
- Köszönöm! - Szép volt!
- Köszönöm! - Szép volt.
- Hú! - Hát nem nagyszerű?
- Elképesztő, nem? - Elképesztő.
Nagyon jó. Atomgazdag.
A turnéval az a helyzet, hogy azt hiszik, odamész Rómába,
és fotózkodsz a Spanyol lépcsőn.
1. NAP, DUBLIN
Elmész a Louvre-ba. Nem.
2006. JÚNIUS 9.
Nem úgy van, ahogy elképzelik.
Nincs benne semmi normális.
Mindig furcsa, mikor a kis Rob felmegy az emberek elé,
és ennyire imádják.
- Őrület. Ja. De... - Ez a munkája.
Ez a munkája, és ő csinálja a legjobban.
David csak ezzel húzza ki a fellépést.
- Ő Rob menedzsere. - Már négyet ivott.
Sosem tudom meg, hol függött rá.
MENEDZSER
Sok kiváló támogatóm volt.
Ott volt David, a menedzserem.
Josie.
És a barátom, Jonny.
Rendes, egyenes emberek.
A lehetőségekhez képest.
De attól még a főnökük vagyok.
- Készen állsz, Rob? - Nem.
De jó lenne, ha nem ebből élnék!
Jó, készen áll!
Sosem voltam még ilyen ideges.
- Ugye? - Abszolút.
- Igen. Tetszik. - Jó.
Jó.
Irtó jól nézek ki, nem?
Kisfiam!
De.
Na! Két Stoke-on-Trent-i srác.
Ki gondolta volna?
Tudjuk le gyorsan az első fellépést, aztán repüljünk haza egy szép repülővel!
- Mit szóltok? - Igen!
Hajrá! Csináljunk nekik egy kurva jó műsort!
Elvis, adj türelmet, hogy elfogadjam, amin nem tudok változtatni!
Bátorságot, hogy változtassak, amin lehet. Bölcsességet, hogy lássam a különbséget.
Jól van, emberek!
Ez nem gyakorlat.
Mehet a menet.
Robbie!
Láttátok, mekkora ez a hely?
Miért nem kezdtük inkább a kurva művelődési házban a turnét?
Nagyon szép vagy ma este, Dublin!
Hányan képesek erre a világon? Hogy felmennek a színpadra egy stadionban,
és 80 000-en azt mondják neki:
„Állat vagy!”
Ez természetellenes.
A reakció erre nem lehet...
Ezért ment el annyi híres ember esze.
13. NAP
AMSZTERDAM
Hova valósiak vagytok? Hollandia?
- Hollandia! - Robbie!
- Szia! - Mi...
Írtunk egy új számot.
Hamarosan kijön egy új lemez. És...
ezt most először próbáljuk el,
úgyhogy még senki sem hallotta.
Én sem. Pedig én írtam. Furcsa.
„Rudebox” a címe, és szerintem
ez lesz a legnépszerűbb számom.
Elsőre lehet, nem fog úgy tűnni.
Szerintem ez lesz a legnépszerűbb számom, ugye, Dave?
- Igen. - Az „Angels”-nél is népszerűbb.
Ugye? Az „Angels”-nél.
A Close Encounters -turnéval egyidejűleg
újabb lemezen dolgoztam.
Hogy meglássam, hol köt ki a hajó Guy Chambers nélkül.
Ez itt a „Rudebox”, remélem, tetszik.
Az Intensive Care -rel
olyat csinálhattam, amit érdekesnek találtam.
Ezen felindulva kipróbáltam valami mást.
A Stoke-on-Trent-i haverjaimmal készítek zenét, rokon lelkek vagyunk.
A 13 éves énem pontosan erre vágyott volna.
Vannak benne beatek meg kis rap.
Imádtam a Rudebox -lemezen dolgozni.
Nagy örömmel töltött el,
és úgy éreztem,
önazonos.
És gondoltam, hogy ha nekem tetszik,
akkor közönséget is találok hozzá.
- Hittél benne. - Igen.
Igen.
Nagyon hittem benne. Igen.
Hogy vagy ma, Rob?
Nagyon jól.
Tegnap este tök jó volt a fellépés.
Visszamentem a hotelbe.
Korán lefeküdtem.
De nem sokat aludtam, óránként felébredtem.
Fociztunk a srácokkal, az jó volt.
Azt hittem, az kiüt.
De úgy tűnik, kezdek fitt lenni.
- Felpróbálhatom? - Aha.
Úgyhogy jöhetnek a fellépések.
- Milyen hosszú a turné? - Hosszú.
- Erre nem gondolunk. - Erre nem.
- Csak az adott napra. - Csak az adott napi műsorra.
Ha a turné végére gondolsz, sosem jön el...
Nagy levegő!
...Charlie Lightening.
Na, bölcset mondott?
Nem, tényleg. Ez az igazság.
Ha a végén jár az eszed, nem leszel képes végigcsinálni.
Minden napot ki kell élveznie.
- Az beválik. Kialakul egy rutin. - Kivéve, ha tévedek.
- Komolyan. - Hiszek neked.
Elhittem, nem?
Jó tudni.
Úgy érzem, az Egyesült Királyságon kívül lehetek popsztár.
Megtestesíthetek
valamiféle nagyságot.
Fenomenális, baszki!
Míg az Egyesült Királyságban
egészen más volt az egész, más volt a hangulat.
Most pedig Robbie Williams. Sophie?
Szerintem nincs semmi bája.
Megdöbbentő, hogy ennyire szeretik.
- Elszomorít. - Nem kiemelkedő a hangja.
- Semmi extra nincs benne. - Szörnyű.
Elég vékony és elég kemény.
Múlt héten le akartam szidni a nagyszerű brit közvéleményt,
amiért az „Angels”-t szavazta meg az elmúlt 25 év legjobbjának.
Összeírtam, mi jöhetett volna még szóba.
Első helyen az elmúlt 25 évben rögzített összes többi szám,
így az „Angels” karaokeváltozatai is.
Mintha mindennap
arról írtak volna, hogy milyen rettenetes vagyok.
Ezzel kapcsolatban a fő ludasok
a Star , a Mirror
és mindenekelőtt a The Sun voltak,
amelyben Victoria Newton rendkívül befolyásos
Bizarr című rovata volt.
POCI WILLIAMS
41. NAP
Victoria Newton ki nem állhat. A legrosszabb képeket választja...
- „Legyen ez! Szörnyen néz ki rajta.” - Szerintem titkon imád.
- Abszolút. Igen. - Én bírom őt.
Figyelj, én sem utálom.
- Csak mondom... - Bírlak, Victoria.
Jonny bír téged. Muszáj neki.
Jonny azért bír, mert megszorongatod a sztárokat,
én viszont mindjárt felmegyek a színpadra 75 000 ember elé,
nem Angliában.
Most voltam Drezdában egymás után két este.
Hatvanezren voltak. Négy teltházas koncert is kijött volna.
Voltam Amszterdamban az X stadionban.
Hetvenezer ember. Négy este. Lehetett volna nyolc.
Ha újabb turnéra mennék, eladnék még 2,5 millió jegyet.
Ez van, el kell fogadnod. Ötvenmillió eladott lemez.
Én viszont bírom. Nekem nem ártott.
44. NAP
MILÁNÓ
Az iparág lesben állt, hogy lecsapjon
a legelső bakira.
Erre jó lehetőséget adott az,
amikor kijött a „Rudebox”, és teljesen elütött
a korábbi munkáimtól.
A The Sun egészpályás letámadást indított ellenem és a szám ellen.
„A világ legrosszabb száma.”
Szar a rappelés, mintha Casio lenne a billentyű, stb.
- Utálom a geciket. - Akarsz valamit?
- Negyvenöt! - Utálom a geciket. Kurvára.
- Mi? - Negyvenöt.
- Látom, jó kedved van. - Szörnyű.
Tudom. Engedd el! Az élet szép. Miért bosszankodsz?
- Köszi! - Kegyelem!
- Rég nem voltál ilyen mérges. - Nem.
- Előadod ma a „Rudebox”-ot? - Lehet.
- Lehet, hogy nem. - Mehetsz.
Ez itt mi? De bosszantó!
- Majd jössz. - Majd jövök.
Ez klasszikus lesz.
Ma este ezen a színpadon,
amiért ilyen kedvesek voltatok,
elő szeretnék adni egy tök új számot.
„Rudebox” a címe.
Mehet a tánc?
Ezt át szeretném pörgetni.
Miért akartad átpörgetni?
Kényelmetlen. Mindegy.
Az én kicsikém.
Sosem voltam még olyan büszke egy számra, mint a „Rudebox”-ra.
Ez a lemez régóta izgalommal tölt el.
És tényleg úgy érzem, hogy magamra találtam, aztán...
olvasok róla valami nagyon kegyetlent.
Sokáig nem volt vele bajom,
de aztán felléptem a színpadra, és ez történt.
„Miért ilyen kegyetlenek?”
Nem is annyira a kritika miatt, inkább...
„Bassza meg, akármit is írok,
akárhogy éneklem, akármit is mondok,
a hazámban a sajtó
le fogja húzni, mert utál engem.
Mindegy, hogy mi az, vagy mennyire jó.”
49. NAP
- Kicsit egyenesebben! - Így jó?
Jó lesz.
Mi történt a térdeddel?
32 éves lettem.
Ez történt vele.
A Take That-es korszak böjtje.
Nem kíméltük a térdünket.
Néha eszembe jutott, hogy ezért idősebben még megfizetek.
De azt is gondoltam, hogy sosem öregszem meg.
Megöregedtem. A térdem meg tropa. A lágyékom is.
Néha a hátam is bedurran.
Még valami?
Az Achilles-inaim is sérültek.
És a többi.
A turné elég gyorsan hazavág.
A pszichéd nagy kihatással van arra, ami a testeddel történik.
Szerintem a hozzáállásom miatt kezdek lerokkanni.
Jose, a doki ad egy szurit, hogy jobban pörögjek. Igen.
- Rob, ne! - De.
- Ne!
- De igen! - Nem kell.
- De igen. - Csak fáradt vagy.
- Igen. - Ne!
- Legutóbb szörnyű volt. - Nem igaz.
- Ne, Rob! - De igen.
- Ne! - De igen!
- Josie, ne már! - Ne!
De most tényleg, ne!
Utána napokig szarul vagy.
- Nem igaz. - De igen!
Csak mert beteg voltam. Doktor úr? Nem gáz.
Ki fogom nyírni.
Én is emiatt aggódom.
Gyerünk, doktor úr!
Josie, sipirc!
Gyere ide! Na, imádom a drogokat.
Gyere, lurkó! Ez az! Ötös! Tízes!
Ha nem lenne nálam Mickey, egyetértenék Josie-val.
- Imádom a drogokat. - Nézzétek!
C-vitamin vész esetére!
Vízben kell feloldani.
Nagyon túltoltam,
annyi mindent vettem be.
Mintha sebtapaszt tettem volna
a leszakadt lábamra.
Akarsz egy kis szteroidot?
Csak hogy tudd, a szteroidtól vagy
szörnyen rosszul utána két napon át.
- Imádom. - Rendben.
Oké.
Ne nézz oda, Jonny!
Voilà, monsieur.
Ilyen sokat?
- Igen. - Igen.
Jaj, Louise!
Nézd, ott jön a véred.
Dr. Frankenstein.
Doktor úr, ne nevessen közben! Hátborzongató.
- Jó. - Csak komolyan!
Tessék.
Semmi gond.
Rob bácsi egy barom.
Szteroidokkal lépek fel
Szeretem gyakran lőni magam
De dagadt disznó leszel tőlük
Szteroidokkal lépek fel
Mert nagyon nagy fellépés, nyomassuk !
Be vagyok szteroidozva
A doki adott szteroidot
Hú!
Megállni!
Azt hiszem, kezdenek hatni a drogok.
Ma rögtön eluralkodott a bulihangulat.
Az egész turné alatt most tettem oda magam legkevésbé.
Ma este tettem magam oda legkevésbé, és mégis odavoltak érte. Állati volt.
És érezted az injekciók hatását?
- A szteroidét? - Aha.
Most érzem.
Igen, most érzem.
De inkább ilyen...
mint ilyen...
Valami ilyesmi.
Nem rossz.
De azért biztos lüktet benned az adrenalin is.
Keveredik a kettő, vagy...
Nem tudom, melyik mi.
Nem tudom, hol érek én véget, és hol kezdődnek a kemikáliák.
54. NAP
MÜNCHEN
- Hogy vagy ma, Rob? - Kurva szarul.
Szörnyen. Rettenetesen.
Fáradt vagyok.
Pocsékul érzem magam.
Nem voltam benne biztos, hogy sikerül végigcsinálni ezeket a fellépéseket.
Nagyon
nem voltam jól.
Túl sok volt nekem.
Túl sok.
Ma is nyomattam szteroidokat.
Jó.
Felmegyek a színpadra,
és két óráig vigyorognom kell, mint egy majom.
Bassza meg!
Nagyon bátor.
Kap nyalókát?
KURVA KIRÁLY VAGY, ROB
Danke schön , jó éjszakát!
71. NAP
BÉCS
Európával majdnem végeztünk. Elképesztő volt.
De még hátravan a fele.
De az európai turné fasza volt, nem?
Jaj, de kis optimista! Jesszusom!
- Várod már... - Reggel is kérdezted!
- Mit mondtam reggel? - „Meddig leszünk Angliában?”
„Meddig leszünk Angliában?” Nem: „Hátravan a turné fele?”
Nem igaz. A kétnegyede...
- „Kétnegyede”? - Mennyi a kétnegyed?
Fél, nem? „Nem a fele turné ment le...”
- A kétharmada. - Majdnem összezavartál.
Háromötöde.
Háromötöde. Hú!
Az 60%.
ÉDES HÁRMAS KÉT SZŐKÉVEL!
A hatalmas léptékű, rendkívül hosszú turné
és a sajtókampány,
amelyik azt tükrözte,
amit a saját meglátásom szerint az emberek gondoltak rólam,
együttesen szörnyű hatással voltak a mentális egészségemre.
85. NAP
ELKEZDŐDNEK AZ EGYESÜLT KIRÁLYSÁGBELI FELLÉPÉSEK
Rettegek tőle, hogy visszatérjek a UK-be.
A gyűlöletet
és a veszélyt testesíti meg számomra.
Elszakadtam a hazámtól,
fizikailag és mentálisan is.
És ez nagy hatással van rám.
Hogy vagy, Rob?
Megvagyok.
Az Egyesült Királyság megrémít. Az Egyesült Királyság.
A hazai közönség.
Már túl vagyok körülbelül 30 fellépésen.
Kicsit...
Itthon mindig elbaszom.
Kicsit pánikolok.
Régóta ismerjük egymást, pajtás, nem?
- Aha. - Jól vagy ma este?
Nagyon fosok.
Ha kimásztál a gödörből, kacsints, hogy tudjuk, jól vagy, oké?
- Úgy lesz. - Jó?
- Esni fog ma este? - Aha.
- Igen? - Igen.
Tényleg?
Nem tudom! Minek nézel, időjárás-jelentőnek?
Sajnos a The Sun „Rudebox”-kritikája
rossz hatással volt a „Rudebox”-ra
Nagy-Britanniában, amit nagyon is megéreztem.
Európában mikor előadtam, nagyon beleélte magát a közönség,
az itteniek meg
hátralépnek egyet, és ezt csinálják.
Furcsán néznek rám.
Száz százalékban kiállok a lemez mellett.
Kurva jó lemez.
Önazonos.
És sajnos...
a sajtó befolyással van az eladásokra.
A „Rudebox”-ra is hatással volt.
Múlt héten nagyon betett nekem.
A közömbösség a leggyakoribb, és a maga módján az is gond.
Mikor kipróbálsz dolgokat, és egyik sem válik be.
De itt most kipróbáltam valamit, és mindenki rögtön rámutatott:
„Nézzétek ezt a szart!”
Nagy hatással volt rám.
Mélységes hatással volt rám.
Mert előtte sosem kellett...
Mindent érzésre csináltam.
És ez a „Rudebox”-téma
hazavágta az intuíciómat...
mostanáig.
92. NAP
Ezt nem szívesen nézem újra.
Mit fogunk látni?
Leedsben a Roundhay Parkban léptem fel két este.
Élőben közvetítik mozitermekben és otthonokban.
Azt hiszem, 42 millióan nézik.
Nem egyetlen ember nézi otthonról, mondjuk így!
Nagy felelősség.
Emberfeletti teljesítményt várnak.
Sokan eljöttek, és nem örülnének, ha elszúrnám.
És ösztönösen tudom, hogy az egész lényem,
az egész munkám lényege a szórakoztatás, és ez elő fog bújni.
De nem könnyű
folyamatosan teljesíteni.
Émelyítő érzés.
Néha az ember örül: „Kilencvenezren vannak!”
Máskor viszont úgy van vele: „Bassza meg, 90 000-en vannak!”
Kurvára...
Nagyon furcsa
ezt szándékosan átélni.
Meg ezt nézzétek! Itt ez a Volvo teherautó.
Ez miattam van itt, nem?
Az a fadarab is miattam van itt, nem?
Nézz hátra!
Az az egész faszerkezet
a színpad mögötti részen miattam van ott.
Kurva nagy felelősség. Mikor cserkész voltam...
Odajön miattad egy Volvo teherautó?
Basszus!
Mihez kezdesz ezzel? Még ilyen izéje is van!
Ez az izé, ami felnyúlik egész odáig.
Azt a kurva!
Minden csavar,
minden szeglet,
minden ember...
Néha az ember legszívesebben elfutna.
Lehet, hogy ezért...
Azt élvezem benne azért,
hogy hiteles vagyok.
Hű vagyok magamhoz.
És ez változás a...
Szia, kicsim! Ez változás
ennek a dokumentumfilmnek a korábbi részeihez képest.
Szia, kicsim!
Ezek az emberek emberek.
- Aha, mit eszel? - Meg akartalak kérdezni.
Azért tőlem kérdezed,
mert engedékenyebb vagyok anyánál?
Anya...
Nem.
Tehát igen. Figyelj!
Most értem el életem egyik legtraumatikusabb pillanatához.
Mi történt?
Sok minden. Majd megnézheted...
Sokkal idősebben majd megnézheted a dokumentumfilmet.
- Jó. Ezt visszateszem. - Nem kell, majd én.
Szia! Minden jót! Nagyon szeretlek.
- Szia, szívem! - Mikor végzel?
Szia! Szia, drágám!
- Mikor fogsz... - Nem tudom! Majd jövök.
- Szia! - Szeretlek.
Örülsz?
- Jól vagy? - Aha, én...
Előbb isteni, majd nevetséges.
Voltam már fáradtabb színpadra lépés előtt, nem?
- Igen. - Aha.
Nem igaz?
Igen.
Fogom a sok idegeskedést, és csinálok belőle egy állati fellépést.
Nézd az arcát!
A következő két fellépésre
mindenki emlékezni fog, mert felveszik őket.
Úgyhogy menjünk, csináljuk,
hozzuk össze ugyanazt, amit minden egyes kibaszott este!
Elvis, adj türelmet, hogy elfogadjam, amin nem tudok változtatni!
Bátorságot, hogy változtassak...
Köszönöm szépen!
A POP KIRÁLYA
Nézd a szememet!
Látod a szememet, nem?
Mit látok?
Traumát.
Robbie!
A következő a helyzet.
A tegnap este egy katasztrófa volt.
Pánikrohamot kaptam, mielőtt felmentem,
és ez végigkísérte...
az egész előadást.
Úgy éreztem, olvasnak a gondolataimban.
És hát ott volt 90 000 ember.
Nem tudom, álmodtatok-e már olyat, hogy a színpadon álltok,
és nem tudjátok a szövegeteket.
Nem tudom, álmodtatok-e már ilyet, de rendkívül rémisztő,
és ez most megtörtént velem
a színpadon Leedsben.
Köszönöm, Leeds!
Lejöttem a visszázás előtt,
és soha többet nem akartam színpadra lépni.
Megszólalni sem tudtam, remegtem. Traumatikus élmény volt.
Tegnap este visszamentünk a hotelbe,
és mindenki világa véget ért,
folyamatosan csak bűntudatot éreztem.
Bevettem altatót, hogy tudjak aludni,
mert a holnapi fellépés miatt nem tudtam volna elaludni.
MÁSODIK ESTE
Felébredtem.
Aztán bejött Josie. Mondtam neki, hogy nem tudok fellépni aznap este.
Azt mondta: „De igen. Csak át kell...”
Mondtam neki, hogy biztosan nem lépek fel.
Bejött Jonny. Azt mondta: „Figyelj!”
Azt mondta: „Dave és Tim...
Tim sírt.”
Tim, a menedzserem, a világ legsztoikusabb embere,
sírt.
A következő a lényeg:
ha ma este nem lépek fel Leedsben,
nincs annyi pénzem,
hogy kifizessem a lemondását.
És a környezetem megélhetését is tönkretenném.
Véget érne a karrierem.
Beszálltam a helikopterbe, láttam a tömeget, és elfogadtam.
És ezután teljesen belezuhantam
az önpusztításba.
„Nem érdemled meg.
Nem vagy rá képes,
te pancser.
Semmi értelme ennek az egész bohóckodásnak.”
Rettegtem.
Büszke vagyok rád.
Köszi!
Csak éljük túl ezt!
Azt gondolhatjátok, hogy ez őrület.
És az.
De egy természetellenes, lehetetlen helyzetbe kerültem.
Az emberek régóta arra várnak, hogy mikor baszom el.
Eljött a pillanat.
A túlélésért
küzdök.
Elmondom a mondókám, és elindulok.
És ahogy elindulok, elgyengülnek a lábaim.
Mikor a színpad mögé érek,
úgy érzem, bármi lehet.
Vagy sikerül
megőrizni ezt a fikarcnyi önbizalmat,
vagy darabokra hullok.
Egy-kettő, köszönöm!
A következő mondható el a helyzetemről:
tudom, hogy az emberek felét nem érdekli, a másik felük szerint meg megérdemlem.
De most elmondom, hogy szenvedek.
Nagyon szenvedek.
Mert megint kurvára rettegek.
Ma Leedsben még sikerült.
De ezzel nincs vége.
Kurvára...
Most nyugodt vagyok,
de belül megrokkantam.
Minden rendben van?
Azon a turnén eltört bennem valami.
Ezután mi történt?
Nem leszek kevésbé fáradt.
Nem pánikolok kevesebbet.
A pszichém felemészti magát.
És...
a legrosszabb még hátravan.
A feliratot fordította: Schmíz Gábor