365 000 fans er på vei til Storbritannias største popkonsert noensinne.
Og det fordi denne mannen skal underholde dem.
Ingen tvil om hvem som er størst i landet denne helgen.
Det er hans helg.
Robbie Williams opptrer på Knebworth tre kvelder på rad.
Det råder Robbie-mani.
Om man ikke er fan, er det nok best å holde seg unna.
Å opptre på Knebworth er det største jeg har opplevd.
Publikum dannet et menneskehav.
Jorden skalv.
Det var høydepunktet i min karriere.
Ingenting overgikk dette.
Jeg følte meg som popkulturens midtpunkt.
Takk for at dere bidro til å oppfylle min store drøm!
Robbie!
Det blir skrevet en masse dritt om meg.
Nesten hver eneste uke.
Jeg vil at dere skal huske dette.
Jeg er Robbie Williams.
Dette er jobben min.
Å stå her.
Jeg synger og skriver låter.
Jeg er den fødte entertainer.
Dette er det jeg driver med.
Takk til alle!
På Knebworth hadde jeg hatt mitt livs største opplevelse.
Men New Musical Express skrev i sin kritikk:
"Her ser vi smakløshet i et nøtteskall."
Jeg prøver å finne selvtillit gjennom å gjøre jobben min.
Samtidig får jeg stadig lese
eller høre via radio og tv at jeg ikke er verdt en dritt.
Jeg vil føle kjærligheten
Fra der hvor jeg hører til
Jeg trodde på det som pressen skrev.
Dessverre for meg den britiske pressen.
DEL 3: CLOSE ENCOUNTERS
Ja!
En applaus for Teddy!
- Vi har mer kake. - Kom, Ted.
Vil dere ikke se kaken dere laget?
Jeg er litt sen i dag. Hadde ikke lyst.
Nå kommer flere ting jeg ikke vil konfronteres med.
Hva er det som ligger foran deg?
Jeg skal se på en som får
et nervøst sammenbrudd.
Kamera går?
Ja.
Hallo. Og velkommen.
3. MARS 2005
Hei, jeg er Robbie Williams, og dette er studioet mitt.
Hvor vi spiller inn et album med arbeidstittelen Intensive Care.
Med Guy styrte jeg ikke det musikalske selv.
Dette er Stephen.
En pseudo-intellektuell Noddy Holder.
Stephen var min musikalske mentor
som lot meg finne ut av hva jeg hadde i meg.
Det føltes nytt. Og befriende.
Jeg prøvde å finne en annen måte å gjøre det hele på.
Det nye materialet er veldig annerledes.
Det kan virke respektløst for de jeg har jobbet med før...
- Men det føles... - Bedre?
Det føles som min første soloplate.
Jeg la ut på turné med Intensive Care.
Og den ble helt enorm.
Filmer du?
SCENE-SJEKK
OKTOBER 2005
- Close Encounters , hva? - Turneen heter jo det.
Har du sett noe lignende?
Som liten kunne jeg faktisk etterligne Margaret Thatcher.
Og Frank Spencer, så klart. Sånne klassikere.
Ganske flott, hva? Som mitt eget romskip.
- Den fjerner jeg. - Alt i orden?
- Hvor solide er de? - Jeg kan stå på den, og jeg er tung.
Da løsnet iallfall den.
Først de litt eldre, "Let Me Entertain You"...
ROBBIES ASSISTENT
"Angels"... Stephen?
Knebworth var den mest kjente og omtalte begivenheten
i min karriere, men denne turneen var større.
- "Feel". - Ja, selvfølgelig.
Vi hadde 93 trailere. Med alt sceneutstyret.
Da sa jeg til meg selv: "Jeg har 93 trailere."
Turneen var høydepunktet i min karriere.
Jeg hadde mitt eget jetfly med egen "RW" logo.
Her er det litt å spise.
Noen sandwich også.
Dette er Elton Johns fly, ikke sant?
Har du sett!
Er du fornøyd nå?
Jeg får latter-kick.
Se der, ja!
Vent til du ser dette!
Jonny er min beste venn.
En spill levende gutt fra Stoke-on-Trent
som har fulgt meg overalt. Han får meg til å le og føle meg trygg.
At jeg fortsatt har i meg gutten fra før tiden med Take That.
- Takk. - Ikke verst.
- Takk. - Ikke verst, Josie.
- Wow! - Er det ikke flott?
- Helt utrolig, hva? - Absolutt!
Fordi han er steinrik.
Folk tror at når man drar til steder på turné,
så går man opp Spansketrappen eller i Louvre.
Men den gang ei!
Det er ikke slik man forestiller seg.
Man gjør ingen normale ting.
Det er snålt når lille Rob står foran en folkemengde og alle elsker ham.
Det er ganske vilt. Men...
Det er jobben hans og han er god.
Dette er hva David trenger for å holde koken.
- Robs manager. - Han har alt fått i seg fire.
Aner ikke hvor han har avhengigheten fra.
Jeg hadde et godt støtteteam rundt meg.
Jeg hadde David, manageren min.
Jeg hadde Josie. Og min kompis Jonny.
Gode og ærlige folk. Ærlige i den grad det gikk.
For jeg var jo sjefen.
- Er du klar, Rob? - Nei.
Skulle ønske jeg jobbet med noe annet.
Han er klar.
Jeg har aldri vært så nervøs før. Det stemmer vel, eller?
Ja, jeg liker den.
Den er fin.
Ser jeg ikke flott ut?
Unge mann?
Jo!
To fyrer fra Stoke-on-Trent. Hvem skulle ha trodd det?
La oss få den første konserten overstått så drar vi hjem i et dritstilig fly.
- Hva tror dere om det? - Yes!
Nå går vi på og gir dem et jævla bra show.
Elvis, gi meg sinnsro til å godta det jeg ikke kan endre.
Mot til å endre det jeg kan.
- Og innsikt nok til å se forskjell. - Takk!
Da er vi klare!
Dette er ingen øvelse.
Gjør klar til utsending.
Har dere sett hvor svært dette er?
Vi kunne jo brukt en lokal idrettshall til å innlede turneen fra?
Dere tar dere godt ut i kveld, Dublin!
Hvor mange er det som kan gjøre det? Gå på scenen på en stadion
og høre 80 000 mennesker juble:
"Du er topp!"
Det er simpelthen ikke... normalt.
Reaksjonen må bli...
Derfor er så mange berømte folk gærne.
DAG 13
- Hvor er dere fra? Holland? - Ja!
Hallo!
Vi har en ny låt.
Et nytt album kommer snart også.
Vi øver den inn nå for første gang,
så ingen har hørt den før.
Selv ikke jeg, som skrev den.
Låten heter "Rudebox" og jeg tror
den kan bli min aller beste.
Dere tar den kanskje ikke med én gang.
Men jeg tror det blir min største hit.
- Ja. - Større enn "Angels"?
Samtidig med Close Encounters -turneen,
jobbet jeg med et nytt album.
For å se om skuta kunne seile uten Guy Chambers.
Den heter "Rudebox". Håper dere liker den.
Med Intensive Care
hadde jeg fått lov til å gjøre noe jeg mente var spennende.
Det gjorde meg tent å gjøre noe helt annet.
Jeg lagde musikk med kompiser hjemmefra jeg hadde noe til felles med.
Det var alt 13 år gamle meg hadde drømt om.
Boom-bap beats og litt rap.
Jeg elsket å jobbe med Rudebox. Vi hadde det så gøy.
Det føltes som det virkelige meg.
Og siden jeg elsket det, antok jeg at prosjektet ville få et publikum.
- Du hadde troa på det? - Ja, absolutt.
Ja!
Jeg hadde absolutt troa på det.
- Hvordan føler du deg i dag? - Faktisk ganske bra.
Vi hadde en flott konsert i går kveld. Så dro jeg hjem til hotellet.
La meg tidlig.
Men sov ikke så mye. Jeg våknet hver time.
Spilte litt fotball med gutta. Det var kult.
Trodde det ville gjøre meg sliten.
Men jeg er visst i form.
- Kan jeg prøve den? - Ja.
Jeg er klar til konserten.
- Hvor lenge varer turneen? - Lenge.
Det tenker vi ikke på.
Vi tar en dag av gangen. En konsert av gangen.
Tenker du på hvor lang den er, går det ikke.
Trekk pusten.
Charlie Lightening.
- Er det den vise mann som snakker nå? - Nei, det er sant.
Tenker man på hvor lang turneen er, klarer man det aldri.
Om han sier: "Jeg tar hver dag som den kommer"...
- Så går det. - Ikke alltid.
- Tro meg. - Ja, det gjør jeg.
Jeg gjorde jo det.
Bra å vite.
Det var som om utenfor Storbritannia fikk jeg lov til å være popstjerne.
Jeg hadde lov til å innta rollen som en som er noe.
Helt fenomenalt.
Mens det i Storbritannia
rådet en helt annen holdning, en annen energi.
Nå til Robbie Williams. Sophie?
Altså, jeg synes ærlig talt han helt mangler sjarm.
At så mange liker ham, skjønner jeg ikke.
- Jeg synes det er trist. - Stemmen er ikke noe spesiell.
- Det kan man ikke påstå. - Den er fæl.
Ja, ganske tynn og flat.
Sist ville jeg irettesette dere, ærede britiske publikum
for å ha kåret "Angels" til beste single de siste 25 år.
Jeg satte opp en liste over andre låter man også kunne stemt på.
En, enhver annen låt spilt inn de siste 25 år,
inkludert karaoke-versjonen av "Angels".
Hver eneste dag kunne jeg lese i avisen for en avskyelig person jeg var.
Hovedaktørene i denne hatkampanjen
var The Star , The Mirror
og den aller verste, The Sun.
Her hadde Victoria Newton sin spalte "Bizarre",
som hadde stor påvirkningskraft.
LUBNE WILLIAMS
DAG 41
Victoria Newton hater meg. Hun velger de verste bildene.
"Vi tar det. Der ser han fæl ut."
Hun er sikkert hemmelig forelsket.
- Helt sikkert! - Jeg liker henne.
Jeg sier ikke at jeg misliker henne.
- Men... - Jeg liker deg, Victoria.
Jonny liker deg. Det må han.
Han liker deg fordi du har kjendisene i ditt grep.
Mens jeg nå skal stå på scenen foran 75 000 mennesker
i et land som ikke er England.
Jeg har nettopp spilt to kvelder i Dresden.
60 000. Vi kunne gjort fire kvelder.
Jeg var i Amsterdam, og spilte på Stadium X.
70 000 mennesker der. Vi spilte fire kvelder, kunne gjort åtte.
Gjorde jeg en ny turné nå, kunne jeg solgt 2,5 millioner billetter .
Det kan du ikke endre. Har solgt 50 millioner plater.
Jeg liker henne. Hun har aldri gjort meg noe.
DAG 44
MILANO
Det var som om bransjen sto klar til å slå ned på ethvert feiltrinn.
At vi slapp "Rudebox" som første single,
noe helt annet enn det jeg hadde gjort før, ga en ny sjanse.
The Sun innledet en hatkampanje mot meg og låta.
"Den verste singlen noensinne."
Rappen var elendig, det hørtes ut som den ble spilt på et Casio-keyboard...
- Jeg hater de fittene. - Vil du ha noe?
Bare hater dem.
- Hva? - Førtifem.
- I godt humør, hva? - Helt jævlig.
Ikke ta deg nær av det. Ting går bra.
- Takk. - Ta det pent.
- Så lei deg har du ikke vært på lenge. - Nei.
- Skal du synge "Rudebox"? - Kanskje. Kanskje ikke.
- Hvorfor vil ikke dette sitte? - Ses senere.
Denne kvelden vil bli husket.
Her i kveld,
siden dere tok så godt imot oss, skal jeg ta en helt ny låt.
Den heter "Rudebox".
Vil dere danse?
Jeg spoler litt fram.
Hvorfor gjør du det?
Det er ubehagelig å se på.
Den er min lille baby.
Jeg har aldri vært så stolt av en låt som av "Rudebox".
Jeg føler mer for albumet enn for noe på lenge.
Jeg føler at jeg har funnet meg selv.
Så får man lese noe skikkelig ondsinnet.
Jeg taklet det ganske lenge.
Men rett før jeg skulle på, tenkte jeg:
"Hvorfor er folk sånn?"
Det var ikke så mye kritikken, mer sånn...
"Samme hva jeg gjør, samme hva jeg skriver,
uansett framføringen eller hva jeg sier,
så vil pressen hjemme rakke ned på både meg og låta.
Uansett hvor god den er."
DAG 49
Stram muskelen litt.
Nå er det bra.
Hva er det med kneet ditt?
Jeg har fylt 32.
Det er det med kneet mitt.
Tror det er slitasje fra Take That-tiden.
Knærne fikk ofte gjennomgå litt.
Jeg tenkte ofte at "det får jeg sikkert svi for når jeg blir eldre".
Men så tenkte jeg også: "Jeg vil ikke bli eldre."
Men nå er jeg det. Kneet er ødelagt, lysken også.
Jeg har smerter i ryggen.
Hva mer?
Akillessenene er skadet.
Og så videre.
Tidlig i turneen fikk jeg problemer.
Mye av det som skjer i kroppen er et resultat av det som foregår i hodet.
Jeg tror den svikter på grunn av tankene jeg gjør meg.
Josie, legen skal gi meg en liten energi-sprøyte.
- Nei, Rob. - Jo!
Nei!
- Jo! - Det trenger du ikke. Du er bare sliten.
- Jo, jeg vil. - Nei. Sist gikk det galt.
- Nei, Rob. - Jo.
Josie, la være. Bare la det være.
- Etterpå føler du deg dårlig i dagevis. - Gjør jeg ikke.
Det var fordi jeg var syk. Det går bra, doktor.
Jeg dreper... jeg dreper ham.
Nettopp hva jeg er redd for.
Kom igjen, doktor. Josie, gå din vei.
Kom igjen, jeg elsker dop. Kom, nå. Gi meg high five.
Om jeg ikke hadde Mickey, ville jeg stått på Josies side.
- Jeg elsker stoff. - Se her!
- De er veldig... - Emergen-C. Ta det med et glass vann.
I mitt tilfelle, med mitt forbruk av dop,
så er det som å ha på plaster om jeg mister beinet.
Du vil ha litt sterin... steroid?
Steroider er det som fikk deg til å føle deg dårlig i to dager.
- Jeg elsker det. - Greit.
Ok.
Ikke se, Jonny.
Voilà, monsieur.
- Alt det der? - Ja.
- Jøsse navn! - Der kommer det blod.
- Dr. Frankenstein! - Ikke le. Det er ekkelt.
- Ok. - Vær alvorlig.
Sånn.
Det går bra.
Onkel Rob er en dobb.
Jeg tok steroider før vår gigg
Steroider før vår gigg
Jeg liker å ta dem ofte
Selv om de gjør meg feit som en "pig"
Steroider før vår gigg
For denne gigg er skikkelig "big"
Jeg tok steroider
Legen ga meg steroider
Wow!
Stopp!
Jeg begynner å kjenne dopet jeg tok.
I kveld så føltes det som å være på fest.
Det minste jeg har tatt noensinne,
var nå i kveld.
Men de var som ville.
- Kunne du kjenne virkningen av... - Steroidene?
Nå gjør jeg det.
Nå så gjør jeg det.
Men det er litt som...
Mer som...
Det er litt sånn. Føles fint.
Men du kjenner vel et adrenalin-kick også.
Så det er vel en blanding av det og...
Jeg vet ikke helt.
Jeg vet ikke hva som er meg og hva som er kjemi.
DAG 54
MÜNCHEN
- Hvordan føler du deg? - Helt jævlig.
Helt fullstendig jævlig.
Jeg er trøtt.
Jeg føler meg... ræva.
Kan huske at jeg tvilte på om jeg ville klare denne etappen.
Jeg bare tenkte:
"Dette går ikke."
Det var for svært for meg. Altfor svært.
Jeg tok noen steroider i dag.
De funker bra.
Jeg stiger opp midt på scenen og må glise som en apekatt i to timer.
Faen!
Så modig du er.
Gi ham en kjærlighet.
DU ER UTROLIG BRA, ROB
Danke schön, takk for nå!
DAG 71
WIEN
Nesten ferdig med Europa. Har gått bra.
Vi er bare halvveis.
Men Europa-delen har jo gått bra. Eller?
Han der er full av gode nyheter. Herregud!
- Gleder du deg... - Du spurte meg i morges!
- Og hva sa jeg? - "Hvor lenge har vi i England?"
- Ja. Ikke om vi var halvveis. - Vi er faktisk to-tredjedeler.
Hva? Det er jo halvveis? "Vi er ikke halvveis..."
- Nesten to-tredjedeler. - Bestem deg.
- Tre femtedeler. - Ja? Jøss.
Det er 60 prosent.
TREKANT MED TO BLONDINER!
Å være på en svær turné, både hva angår omfang og varighet,
samtidig med at pressen fører en kampanje
som bekrefter alt det jeg innbiller meg om hva folk måtte mene om meg,
er den perfekte storm for ødelagt mental helse.
DAG 85
DEN BRITISKE DELEN AV TURNEEN
Å dra tilbake hit gjør meg dritnervøs.
Det innebærer hat og utrygghet.
Jeg har fysisk og mentalt skilt lag med landet som en gang var mitt.
Det går sterkt innpå meg.
- Hvordan har du det, Rob? - Greit nok.
Jeg blir alltid stressa når jeg kommer hit.
Til Storbritannia.
Hjemmepublikum.
Jeg har allerede gjort rundt 30 konserter.
Jeg blir bare stressa.
Jeg har litt panikk.
Vi har kjent hverandre lenge, ikke sant?
- Jo. - Alt bra?
Jeg er dritnervøs.
Blunk til oss når du stiger opp for å vise at du har det bra.
- Det skal jeg. - Ja?
- Blir det regn i kveld? - Ja.
Blir det?
Sikker?
Vet jeg vel ikke. Jeg er ikke værdame!
Dessverre så har artikkelen i The Sun om "Rudebox"
her hjemme hatt en negativ innvirkning
på låten, det er ikke til å overse.
Publikum i andre land var helt med når jeg framførte den.
Mens publikum her rygger og gjør slik.
Og ser rart på meg.
Jeg står inne for skiva, helt og holdent.
Den er bare jævlig bra.
Den er meg.
Men dessverre...
...så påvirker dårlig omtale platesalget.
Det skjedde med "Rudebox".
Det gjorde meg fordømt nedfor.
De fleste opplever likegyldighet, som er en annen type problem.
Om man gjør noe dritt, så blir det ikke sittende lenge.
Men her gjorde jeg det, og alle reagerte med:
"Se hva han gjorde!"
Det gikk hardt innpå meg.
Det gjorde det.
For det var ikke fra min side...
Jeg handlet på ren intuisjon.
Men greia rundt "Rudebox" ga min evne til å tenke intuitivt en knekk.
Helt fram til nå.
DAG 92
Gleder meg ikke til å se dette.
Hva får vi se nå?
To kvelder på Roundhay Park i Leeds.
Det blir filmet og vist live i kinoer og i private hjem.
42 millioner mennesker eller noe sånt kan se overføringen.
Litt mer enn et par mennesker kan se det, for å si det sånn.
Et enormt ansvar.
Jeg skal snart være supermann.
Masse folk her. De har ikke kommet for å se meg mislykkes.
Og jeg vet også hva jeg står for som menneske.
Jobben min er å underholde og det vil også skje.
Men det er noe med det...
...å hele tiden måtte levere
som gjør meg uvel.
Noen ganger tenker jeg: "Tenk, det er 90 000 mennesker her!"
Og andre ganger: "Hjelp, det er 90 000 mennesker her!"
Det er en jævla...
Det er en veldig snål greie å måtte gå gjennom.
Og ikke bare det. Se den Volvo-traileren der.
Den er her på grunn av meg.
Denne treplata er her på grunn av meg.
Og se der borte.
Det plankegjerdet som skjermer av backstage, er der på grunn av meg.
Det er et jævla ansvar. Da jeg var i speider'n...
"Skal en Volvo-trailer komme på grunn av meg?"
"Ikke faen!"
"Hva skal de med den?" Se den der også.
En slik enorm kran.
Glem det.
Enhver bolt, den minste lille greie,
alle de som er her...
Iblant får man bare lyst til å stikke av.
Er kanskje derfor...
Det jeg liker med dette, er at jeg er autentisk.
Dette er autentisk.
I motsetning til...
Hei, vennen! I motsetning til...
...de forrige episodene av dokumentaren.
Hei, vennen.
De er mennesker.
- Hva spiser du? - Jeg kom for å spørre deg.
Ville du spørre meg fordi jeg er mer troendes til å si ja enn mamma?
Mamma er...
Nei.
Det betyr ja. Hør her.
Jeg har kommet til trolig den mest traumatiske opplevelsen i mitt liv.
Hva skjedde?
Masse. Du kan få se...
Du kan få se dokumentaren når du blir større.
- Jeg kan legge dem tilbake. - Det kan jeg gjøre.
Ha det! Er veldig glad i deg.
- Ha det. - Når er du ferdig?
Ha det, sa jeg!
- Når blir du... - Vet ikke. Vi ses senere. Glad i deg.
- Har du det bra? - Ja da, jeg...
Fra det sublime til det tåpelige.
Jeg har jo vært trøttere enn dette før jeg går på, eller?
Ja.
Ja, det har jeg.
All denne nervøse energien gjør jeg om til gullkantet underholdning.
Se det ansiktet!
De neste to konsertene blir de
som alle vil huske, for de filmes.
Nå går vi ut og gir alt.
Vi gjør det vi gjør hver kveld og leverer.
Elvis, gi meg sinnsro til å godta det jeg ikke kan endre.
Mot til å endre det jeg kan.
Tusen takk!
Se de øynene.
Du ser vel øynene?
Hva ser jeg der?
Et traume.
Robbie! Robbie!
Dette er situasjonen.
Konserten i går kveld ble en ren katastrofe.
Jeg fikk panikkangst rett før jeg gikk på.
Som bare fortsatte gjennom hele min opptreden.
Det var som om folk leste tankene mine.
Og det med 90 000 mennesker.
Jeg vet ikke om du noen gang har drømt at du står på en scene
uten manus eller å ane hvorfor du er der.
Hvor virkelig og skremmende det er.
Det var det jeg opplevde på scenen i Leeds.
Tusen takk, Leeds!
Jeg gikk av før ekstranummeret, og ville aldri mer inn på en scene.
Jeg kunne ikke snakke, jeg skalv og jeg gjennomgikk et traume.
Vi dro tilbake hotellet,
og alles verden falt i grus.
Jeg følte enorm skyld.
Jeg tok sovetabletter for å få litt søvn.
For jeg ville ikke fått sove om jeg skulle tenke på neste kveld.
ANDRE KVELD
Jeg våknet.
Da Josie kom, sa jeg til henne: "I dag kan jeg ikke opptre."
"Jo, det kan du. Du må bare..."
Men jeg gjentok: "Ikke faen. Jeg kan ikke."
Jonny kom og sa: "Hør, jeg snakket med Dave og Tim.
Tim var på gråten."
Manageren min, Tim, som er den mest sindige
fyr man kan tenke seg, på gråten.
Slik står saken:
Om jeg ikke opptrer i Leeds i kveld,
så vil det koste meg mer enn jeg eier å avlyse.
Alle de andre som jobber for meg ville miste levebrødet.
Min karriere ville være over.
Vi kom dit i helikopter, jeg så folkemengden og det føltes greit.
Men så falt jeg ned i et hull av selvutslettelse.
"Du fortjener det ikke."
"Du fikser det ikke, din kødd."
"Alt preiket om underholdningsartist er bare noe piss."
Jeg var vettskremt.
Jeg er stolt av deg.
Takk, kompis.
Vi klarer dette.
Dere synes kanskje at dette er galskap.
Og det er det.
Men jeg er i en situasjon som er unaturlig og uvirkelig.
Folk bare venter på at jeg skal drite meg ut.
Og nå sto jeg her.
Jeg opptrer nå for å redde livet.
Vi gjør pep-talken, og jeg går mot scenen.
Og idet jeg går, svikter beina meg.
Jeg er nå bak scenen
og dette kan gå begge veier.
Enten vil den tynne tråden av selvtillit berge meg,
eller så går jeg opp i liminga.
En-to, en-to, takk.
Men det å være i min situasjon...
Jeg vet mange gir blaffen, og andre mener at jeg fortjener det.
Men jeg kan bare si at jeg har smerter.
Skikkelig smerter.
For jeg er vettskremt igjen.
Nå i Leeds, så klarte jeg det.
Men problemene er ikke over.
Jeg er så fordømt...
Nå er jeg rolig, men inni meg er jeg paralysert.
Alt i orden?
Den turneen ødela noe.
Hva skjer så?
Jeg blir fortsatt like sliten.
Jeg har fortsatt angst.
Og psyken tærer meg opp.
Og...
...det verste gjenstår.
Tekst: Martin Bjørlo