365.000 de fani se îndreaptă către cel mai mare concert pop.
De ce? Fiindcă acest om le va pune pe tavă entertainmentul.
Este cel mai apreciat cântăreț din Marea Britanie.
E weekendul lui.
Robbie Williams va cânta trei nopți la rând la Knebworth.
A început Robbiemania.
Dacă nu sunteți fani Robbie, stați deoparte!
KNEBWORTH, REGATUL UNIT
3 AUGUST 2003
Knebworth a fost cel mai mare eveniment din viața mea.
Oameni cât vedeai cu ochii.
A fost senzațional.
A fost apogeul carierei mele. Și totul a dus la asta.
Eram în epicentrul culturii pop la momentul acela.
Mi-ai îndeplinit visurile, Knebworth!
Robbie!
Se scriu multe mizerii despre mine aproape săptămânal.
Dar vreau să rețineți ceva.
Eu sunt Robbie Williams.
Cu asta mă ocup. Cu asta.
Sunt cântăreț și compozitor. M-am născut pentru entertainment.
Asta mi-e menirea.
Vă mulțumesc!
La Knebworth am avut parte de cea mai tare experiență.
Iar primul lucru pe care l-au scris NME a fost:
„Marea Britanie de prost-gust.”
Eu încercam să mă evaluez prin prisma rezultatelor mele,
dar mi se spunea și se scria despre mine...
sau auzeam despre mine la radio și la TV că sunt un nimeni.
Eu mă uitam în gura presei.
Din păcate, presa mea era cea britanică.
PARTEA 3: PRESIUNEA TURNEULUI
Da!
Aplauze pentru Teddy!
- Mai avem tort, copii. - Hai, Ted!
Vreți să vedeți ce tort ați făcut?
Azi am întârziat fiindcă nu voiam să vin.
Nu voiam să văd imaginile astea cu mine.
Poți să-mi spui ce urmează să vedem?
O să vedem o persoană
care are o cădere nervoasă.
- Filmezi? - Da.
Bună! Cu plăcere.
3 MARTIE 2005
Bună! Sunt Robbie Williams și acesta e studioul meu.
Aici înregistrez un album care va fi denumit Intensive Care.
Alături de Guy, nu țineam eu frâiele.
El este Stephen.
PRODUCĂTOR/COMPOZITOR
E un Noddy Holder pseudointelectual.
Dar Stephen e un mentor muzical
care îmi permite să scot la iveală tot ce vreau să etalez.
Era ceva nou. O senzație de eliberare.
Da, încercam să găsesc o metodă de a o lua de la capăt.
Ce produc acum e foarte diferit...
Pare jignitor la adresa celor cu care am mai colaborat, dar pare...
- Mai bun? - Pare a fi primul meu album solo.
Am decis să promovez albumul cu un turneu.
Iar turneul acesta e absolut uriaș.
Filmezi?
INSPECTARE SCENĂ
OCTOMBRIE 2005
- Close Encounters? - Așa vom denumi turneul.
Care e prima ta impresie?
Puteam s-o imit bine pe Margaret Thatcher când eram mic.
Pe Frank Spencer. Clasicii.
Arată uimitor, nu? Parcă e naveta mea spațială.
- Bine, scap de ea. - Gata, băieți?
- Cât de rezistentă e? - Foarte.
Pot să stau și eu pe ea și sunt ditamai.
- Da. S-a zis cu asta. - S-a zis cu ea.
Mă gândesc la cele vechi, „Let Me Entertain You”...
IMPRESAR
„Angels”. Stephen?
Knebworth a fost cel mai mare eveniment,
însă turneul acesta însemna mult mai mult.
- „Feel”. - Sigur.
Da.
Am avut 93 de camioane.
93 de camioane pentru scena mea.
Eram uimit. „93 de camioane.”
Eram la apogeul carierei mele cu turneul ăla.
Aveam un avion privat cu inițialele mele în spate.
Niște acareturi pe-aici.
Am făcut și niște sendvișuri.
E avionul lui Elton John, nu? Știam eu. Să fiu al naibii!
- Îți place? - Țopăi de bucurie.
Da!
Ia să vezi!
Johnny mi-e cel mai bun prieten.
E amicul meu din Stoke-on-Trent, care m-a însoțit peste tot.
M-a făcut să râd, m-a protejat și mi-a amintit mereu
că puștiul care a intrat în Take That încă mai era acolo.
- Mersi. - Ești bine!
- Mersi. - Bravo, Jose!
Nu e mișto?
- E fabulos, nu? - Cam fabulos, da.
E foarte tare. De magnați!
Când ești în turneu, lumea crede că ajungi la Roma
și faci poze ca turiștii.
DUBLIN ZIUA 1
Nu.
9 IUNIE 2006
Nu e cum ați crede. Niciun strop de normalitate.
E ciudat că Rob se postează în fața mulțimii și toți îl adoră.
- Nebunie curată. - Asta-i e meseria.
Cu asta se ocupă și e cel mai bun.
De asta are nevoie David ca să reziste.
- E impresarul lui Rob. - A băut deja patru.
Nu știu de unde are apucăturile astea.
DAVID ENTHOVEN IMPRESAR
Am avut alături oameni care m-au susținut.
L-am avut pe David, impresarul meu. Am avut-o pe Josie.
Și pe amicul meu, Johnny. Oameni buni, cinstiți.
Cât puteau fi de cinstiți. Oricum ar fi fost, eram șeful lor.
- Ești gata, Rob? - Nu.
Păcat că nu mă ocup cu altceva.
Bun, e gata!
Nici c-am mai avut așa emoții.
- Nu? - Absolut.
- Îmi place. - Bine.
E bine.
M-ai mai văzut așa chipeș?
- Tinere? - Da.
Doi puștani din Stoke-on-Trent. Cine ar fi zis?
Hai să scăpăm de primul concert,
să ne urcăm în avion și să mergem acasă!
- Ce ziceți? - Da!
Hai să îi dăm peste cap cu un spectacol mișto!
Elvis, dă-mi seninătatea de a accepta ce nu pot schimba.
Curajul de a schimba ce pot.
- Și înțelepciunea de a le distinge. - Mulțumesc!
Nu este un exercițiu.
Demarăm misiunea.
Robbie!
Voi ați văzut ce-i aici?
Nu puteam începe turneul ăsta la căminul cultural sau ceva?
Sunteți minunați în seara asta, Dublin!
Câți oameni pot spune că urcă pe scenă pe un stadion
și 80.000 de oameni strigă: „Ești tare!”
Nu e normal așa ceva.
Reacția ta ar trebui să fie...
De asta o iau razna vedetele.
ZIUA 13
De unde sunteți? Din Olanda?
- Olanda! - Robbie!
- Bună! - Noi...
Avem un cântec nou. O să lansăm un album în curând.
Facem repetiții pentru prima oară, deci nu l-a ascultat nimeni încă.
Nici eu. Și eu l-am compus, e ciudat.
Melodia se numește „Rudebox”
și cred că e cea mai tare de până acum.
N-o s-o înțelegeți de la început.
Dar cred că va fi cea mai tare de până acum, nu, Dave?
- Da. - Mai tare decât „Angels”.
Nu? Mai tare decât „Angels”.
Pe lângă turneul Close Encounters, înregistram și un album.
Voiam să văd cum mă descurc fără Guy Chambers.
Se numește „Rudebox” și sper să vă placă.
La albumul Intensive Care
am avut libertatea de a compune ce mi se părea mie interesant.
Și m-am lăsat dus de val, am schimbat tot.
Compuneam melodii cu amicii mei și ne simțeam ca în familie.
Făceam tot ce visam la 13 ani.
Muzică în stilul hip-hop și rap.
Mi-a plăcut mult să lucrez la album.
A fost o încântare
și simțeam că mă reprezenta cu adevărat.
Și am presupus că, dacă mie îmi place, va prinde și la public.
- Chiar ai crezut în el. - Da.
Da.
Chiar am crezut în el.
- Cum te simți, Rob? - Foarte bine.
Aseară am avut un concert.
Ne-am întors la hotel. Ne-am culcat devreme.
Dar n-am prea dormit, m-am trezit des.
Am jucat puțin fotbal cu băieții. A fost bine.
Credeam că o să fiu istovit. Cred că sunt mai în formă.
- Pot să-l probez? - Da.
Sunt în formă pentru concert.
- Cât ține turneul? - Mult.
- Nu ne gândim la asta. - Da, deloc.
- O luăm pas cu pas. - Pas cu pas, concert cu concert.
Altfel, nu mai ajungi acolo.
Inspiră!
Charlie Lightening.
- Nu. Ne vorbește vreun înțelept? - Nu, e adevărat.
Dacă te gândești la final, nu mai ajungi acolo.
Mai bine să spună că se bucură de fiecare zi.
- Merge. Intri într-o rutină. - Dacă nu greșesc.
- Serios. - Nu, eu te cred.
Nu-i așa?
E bine de știut.
În afara țării, mi se permite să fiu un star pop.
Mi se lasă loc de măreție, să zic așa.
Absolut fenomenal.
Însă în Marea Britanie, e altă poveste, altă energie.
Trecem la Robbie Williams. Sophie?
Eu cred că nu are niciun farmec.
Nu înțeleg de ce e așa apreciat.
- E chiar trist. - Nu are o voce fantastică.
- Nu, nimic special. - E oribil.
Sună anost, deranjant.
Publicul britanic merită tras de urechi.
„Angels” e cea mai bună melodie din ultimii 25 de ani.
Am făcut o listă cu alte melodii care ar fi meritat votul dv.
Pe primul loc, oricare altă melodie din ultimii 25 de ani,
și versiunile karaoke ale „Angels”.
În fiecare zi se scria că sunt absolut odios.
Principalii vinovați de acest lucru
erau publicațiile Star, Mirror și cel mai important, The Sun.
Victoria Newton avea rubrica „Bizarre”,
foarte influentă, de altfel.
WILLIAMS UMFLATUL
ZIUA 41 BUDAPESTA
Olivia Newton asta mă urăște. Găsește poze oribile cu mine...
„Pe asta o punem. Arată groaznic.”
Cred că te iubește în secret.
- Clar. Mă iubește. - Mie-mi e simpatică.
Nu spun că o displac.
- Zic doar că... - Eu te plac, Victoria.
Johnny te place. Nu are de ales.
Johnny te place fiindcă ai vedetele la degetul mic.
Dar eu o să urc pe scenă în fața a 75.000 de oameni
într-o altă țară decât Anglia.
Am fost la Dresda. Două nopți.
60.000. Puteam să vând patru nopți.
Am fost la Amsterdam. Pe stadionul X.
70.000 de suflete. Am cântat patru nopți. Puteam să cânt opt.
Dacă aș mai face un turneu, aș mai vinde 2,5 milioane de bilete.
N-ai ce-mi face. Am vândut 50 de milioane de albume.
Dar mi-e simpatică. Mie nu mi-a făcut nimic.
ZIUA 44
MILANO
Industria ar fi sărit pe mine la cea mai mică greșeală.
Când am lansat „Rudebox” ca prim single,
ceva foarte diferit de ce lansasem în trecut,
a fost ocazia lor.
The Sun au decis să înceapă un război împotriva mea și a melodiei.
„Cea mai proastă melodie din lume.
Habar n-are de rap și linia melodică e făcută de mântuială.”
- Javre, îi urăsc. - Vrei ceva?
- 45! - Le urăsc pe javrele naibii.
- Ce? - 45.
- Ești în toane bune, nu? - Dimpotrivă.
Știu, lasă-i! Viața e frumoasă. De ce te agiți?
- Mersi. - Ai milă!
- Demult n-ai mai fost așa nervos. - Nu.
- Cânți „Rudebox” diseară? - Posibil.
- Sau nu. - Suntem gata.
De ce stă așa enervant aici?
- Ne vedem curând! - Da, frate.
O să fie remarcabil.
În această seară, fiindcă ați fost așa de drăguți,
voi cânta o melodie nou-nouță.
Se numește „Rudebox”.
Sunteți gata să dansați?
Hai să derulăm partea asta!
De ce vrei să derulăm?
Nu îmi pică bine, nu contează.
E puiul meu.
Niciodată n-am fost așa de mândru de o melodie.
Sunt foarte încântat de albumul ăsta.
Simt că m-am regăsit în sfârșit și...
Apoi citesc lucruri groaznice despre el.
Nu m-a deranjat multă vreme, dar, înainte să urc pe scenă, m-a lovit.
„De ce sunt așa diabolici?” Nu recenzia m-a deranjat, ci...
Orice aș face, orice aș compune, oricum aș cânta, orice aș spune,
în țara mea natală presa o să mă urască cu spume.
Oricât de bine mi-ar ieși.
ZIUA 49
- Mai îndreaptă-l puțin. - Poftim?
Cred că e bine.
Ce ai pățit la genunchi?
Am împlinit 32 de ani. Asta am pățit la genunchi.
Cred că mi se trage de pe vremea cu Take That.
Îmi cam solicitam genunchii cu ei.
Încă de pe atunci mă gândeam că o să regret cândva,
dar nu îmi băteam capul cu vârsta.
Am îmbătrânit. Am genunchiul bulit, zona inghinală.
Uneori mă ia și spatele.
Altceva? Și tendonul lui Ahile.
Toate grămadă.
În turneu, te dor toate.
Dar senzațiile astea sunt rezultatul problemelor la nivel psihic.
Cred că nu mai funcționează nimic din cauza stării mele mentale.
Jose, îmi face doctorul o injecție pentru energie.
- Rob, nu! - Da.
- Nu!
- Da! - N-ai nevoie.
- Ba da. - Ești doar obosit.
- Da. - Nu.
- A fost groaznic. - Ba nu.
- Nu, Rob. - Da.
- Nu. - Da.
- Nu, Josie. - Nu.
Te rog, încetează!
O să te simți ca naiba zile la rând.
- Ba nu. - Ba da!
Nu mă simțeam bine atunci. Doctore? E-n regulă.
O să-l omor.
De asta mă tem, sincer.
Hai, doctore!
Josie, nu te uita!
Haide! Ador drogurile.
Haide! Da! Bate palma!
Dacă nu-l țineam pe Mickey, o susțineam pe Josie.
- Ador drogurile. - Așa. Uite!
- Sunt... - Vitamina C.
Așa, cu apă.
În punctul ăsta, la ce consum eu,
e frecție la piciorul de lemn.
Vrei și niște steroizi?
Să știi că steroizii sunt cei de la care te simți nașpa după două zile.
- Îmi plac. - Bine.
Bine.
Nu te uita, Johnny!
Voilà, monsieur.
- Tot? - Da.
- Doamne! - Uite, curge sânge!
- Dr. Frankenstein. - Nu râdeți! E dezgustător.
- Bine. - Fiți serioși.
Așa.
E-n regulă.
Unchiul Rob e zăpăcit.
Steroizi pentru concert
Îmi place să-i bag în venă
Apoi mă simt ca-n ghenă
Steroizi pentru concert
Un concert mare, e cert
Steroizi, steroizi
Doctorul mi-a dat steroizi
Gata!
Cred că își fac efectul drogurile.
În seara asta, chiar a fost petrecere.
Nu m-am străduit mai deloc, nu m-am zbătut.
Nu m-am străduit mai deloc
și tot i-am dat peste cap, a fost mișto.
Și și-au făcut efectul injecțiile?
- Steroizii? - Da.
Acum. Da, acum.
Dar mă simt așa...
Nu...
Cam așa sunt.
Dar e mișto.
Dar sigur e și niște adrenalină acolo.
E combinată cu starea asta sau...
Nu știu, nici eu nu mai știu.
Nu mai știu care cum e, când e efectul drogurilor, când nu.
ZIUA 54
MUNCHEN
- Cum te simți azi, Rob? - Groaznic.
Absolut groaznic. Mă simt obosit.
Mă simt oribil.
Nu știam dacă o să reușesc să termin și partea asta a turneului.
Era nasol.
Era prea mult pentru mine. Era colosal.
Am luat niște steroizi azi.
Sunt mișto.
Trebuie să urc pe scenă și să mă maimuțăresc două ore.
Să-mi bag!
Fii curajos!
Îi dăm o acadea?
EȘTI FABULOS, ROB
Danke schön, noapte bună!
ZIUA 71
VIENA
Mai că am terminat cu Europa. A fost super.
Abia am ajuns la jumătate.
Dar turneul prin Europa a fost genial. Nu?
Ce vești bune îmi dai! Doamne!
- Nu ești încântat... - Tu m-ai întrebat azi!
- Ce ți-am zis azi? - „Cât avem în Anglia?”
Nu „Mai avem jumătate de turneu?”
Nu. Mai avem două sferturi...
- „Două sferturi?” - Cât înseamnă?
Adică jumătate, nu? „Nu suntem la jumătate...”
- Două treimi. - Mai să mă fraierești.
- Trei cincimi. - Trei cincimi.
Adică 60%.
SEX CU DOUĂ BLONDE!
Un turneu de o asemenea magnitudine,
combinat cu campania agresivă a presei
care îmi confirma temerile despre ce credea lumea despre mine...
Era furtuna perfectă pentru declinul meu psihic.
ZIUA 85
ÎNCEPE TURNEUL ÎN MAREA BRITANIE
Mi-e teamă să mă întorc în Anglia.
Aici am parte numai de ură și nesiguranță.
M-am despărțit de patria mea, și psihic, și fizic.
Și sunt foarte descumpănit.
- Ce faci, Rob? - Binișor.
Nu știu. Mi-e teamă să vin în Anglia.
Anglia. Publicul de acasă.
Am vreo 30 de concerte la activ deja.
Câteva. Dar acasă mă simt aiurea.
Intru puțin în panică.
Noi ne știm de mult, prietene, nu-i așa?
- Așa e. - Ești bine azi?
Sunt pe naiba.
Când ieși pe scenă, fă-ne cu ochiul, să știm că e-n regulă, da?
- Da. - Da?
- O să plouă azi, oare? - Da.
- Crezi? - Da.
- Serios? - Nu știu! Crezi că prezint meteo sau ce?
Din păcate, recenzia făcută de The Sun la „Rudebox”
a influențat publicul din Marea Britanie
în privința melodiei, și se vede clar.
Publicul din Europa, când o cânt, se implică, se distrează.
Dar publicul de-aici...
Ei fac un pas în spate, așa.
Se uită ciudat la mine.
Dar eu îmi susțin albumul.
E un album genial. Mă reprezintă.
Însă, din păcate, presa afectează vânzările.
Și a afectat și Rudebox.
Iar asta m-a afectat săptămâna trecută.
Lumea te tratează cu indiferență și asta poate fi o problemă.
Poți să arunci cu rahat într-un perete și să nu se lipsească.
De data asta, am aruncat cu rahat și lumea: „Ia uite ce rahat pe perete!”
Și m-a afectat mult.
Da, m-a afectat mult.
Fiindcă eu niciodată n-am... Mă bazam doar pe intuiție.
Când a intervenit povestea cu „Rudebox”,
mi-am pierdut încrederea în mine până în ziua de azi.
ZIUA 92
Nu-mi face plăcere.
Ce urmează să vedem?
Cânt la Leeds, două nopți la Roundhay Park.
Se filma și se difuza live în săli de cinema și acasă...
Mă urmăreau circa 42 de milioane de oameni.
Nu e doar un om în fața televizorului. E o responsabilitate mare.
Trebuie să mă prefac în supraom.
Au venit mulți oameni să mă vadă și nu vor să dau chix.
Și eu știu că, în esența mea,
menirea mea e să îi distrez, și sigur o să-mi iasă.
Dar faptul că sunt nevoit
să mă ridic mereu la așteptările lor îmi provoacă greață.
Sunt 90.000 de oameni acolo! Uneori sunt încântat.
Alteori mă sperie faptul că sunt 90.000 de oameni acolo.
E ceva...
E cea mai ciudată chestie în care te poți băga.
Spre exemplu, uite! Vezi camionul Volvo?
Camionul ăsta a venit pentru mine.
Și lemnul ăsta e pus pentru mine aici, da?
Uită-te în spate!
Structura aia de lemn,
zona din spatele scenei, e făcută pentru mine.
E o responsabilitate mare. Când eram la cercetași...
Să vină un camion Volvo pentru mine?
Mamă! Ce zici de asta? Are și chestia aia.
Are o chestie care se ridică.
Să-mi bag!
Fiecare șurubel, fiecare locușor,
fiecare persoană...
Îți vine să-ți iei tălpășița.
Poate că de asta...
Ce-mi place la toată treaba asta e că eram sincer.
Asta-i autenticitate.
Și asta s-a schimbat...
Bună, scumpo! Asta s-a schimbat.
Asta era diferit în primele episoade din documentarul ăsta.
Bună, scumpo!
Ăia sunt oameni.
- Da. Ce mănânci? - Asta voiam să te întreb.
Ai venit să mă întrebi pe mine pentru că știi că eu accept mai ușor?
Mama... Nu.
Adică da. Uite!
Am ajuns la o perioadă foarte traumatizantă din viața mea.
- Ce s-a întâmplat? - Multe. O să vezi și tu...
O să poți vedea documentarul când te faci mai mare.
- Bine. Le pun înapoi. - Lasă. Le pun eu.
Pa! Numai bine! te iubesc.
- Pa, dragă! - Când termini?
Pa, dragă!
- Când termini... - Nu știu. Ne vedem.
Te iubesc.
Ești bine?
- Toate bune? - Da...
De la sublim la ridicol.
Am fost mai obosit de atât înainte să urc pe scenă, nu?
- Da. - Da.
Da, am fost mai obosit. Da.
Ia toate emoțiile astea și transformă-le în entertainment pur!
Uite ce față are!
Următoarele concerte o să fie memorabile, fiindcă sunt filmate.
Ha să le dăm clasă!
Hai să facem ce facem de fiecare dată, să îi distrăm!
Elvis, dă-mi seninătatea de a accepta ce nu pot schimba
și curajul de a schimba ce pot.
Mulțumesc mult!
REGELE MUZICII POP
Uite ce ochi am! Îi vezi, nu?
Ce să văd?
Șoc.
Robbie!
Uitați cum stă treaba! Azi-noapte a fost un dezastru.
Am făcut un atac de panică înainte de concert
și nu m-a lăsat cât a durat spectacolul.
Puteam să jur că lumea îmi citește gândurile.
Erau 90.000 de oameni acolo.
Nu știu dacă ați visat vreodată că urcați pe scenă
și nu vă amintiți replicile.
Nu știu dacă ați trăit așa ceva, să știți cât de oribil este,
dar eu prin asta am trecut pe scenă, la Leeds.
Mulțumesc, Leeds!
Am ieșit după bis
și n-am vrut să mai urc vreodată pe scenă.
Nu puteam nici să vorbesc, tremuram tot, eram copleșit.
Când ne-am întors la hotel, toată lumea era terminată.
Iar eu eram copleșit de vinovăție.
Am luat niște somnifere ca să adorm,
fiindcă n-aș fi putut închide ochii gândindu-mă la următorul concert.
A DOUA NOAPTE
M-am trezit.
Apoi a venit Josie. I-am spus că nu pot urca pe scenă.
Ea mă încuraja, că pot, că trebuie...
Eu i-am zis că nu am nicio șansă.
Apoi a venit Johnny și mi-a zis că a vorbit cu Dave și Tim...
Tim se usca de plâns.
Tim, impresarul meu,
cel mai stoic om din câți știu, plângea.
Așa stăteau lucrurile.
Dacă nu urcam pe scenă la Leeds,
aș fi pierdut mai mulți bani decât aveam ca să-l anulez.
Iar toți din jurul meu și-ar fi pierdut pâinea.
Acolo mi se încheia cariera.
M-am suit în elicopter și am ajuns, am văzut mulțimea.
Apoi m-au cuprins gândurile negre.
„Nu meriți.
Nu ești în stare, fraiere.
Spectacolele astea de doi bani sunt o mizerie.”
Eram îngrozit.
- Sunt mândru de tine. - Mersi, frate.
O facem și pe asta!
Ați crede că e nebunie curată. Și așa și e.
Dar eu sunt prins într-o situație complet denaturată.
Lumea mă așteaptă la cotitură s-o dau în bară.
Și asta era.
Ajunsesem să cânt pentru viața mea.
Ne-am încurajat și am început să merg.
Am început să merg, m-am pus în mișcare.
Am ajuns în culise și putea să se întâmple orice.
Fie mă agățam de urma asta de încredere pe care o mai aveam,
fie clacam cu totul.
Unu, doi. Mersi!
Treaba cu toată povestea asta
e că mulți nu mă cred, iar restul cred că am căutat-o cu lumânarea.
Dar eu vă spun că sufăr.
Chiar sufăr cumplit.
Fiindcă sunt copleșit de teamă iar.
Am scos-o la capăt la Leeds azi.
Dar încă n-am scăpat.
Sunt relaxat acum,
dar ceva a cedat în mine.
Toate bune?
Turneul ăsta m-a traumatizat.
Ce se întâmplă acum?
Rămân la fel de obosit.
Rămân la fel de panicat.
Și mă macină gândurile negre.
Și...
Se poate și mai rău de atât.
Subtitrarea: Laura Somandru