Триста шістдесят п'ять тисяч фанатів їдуть на найбільший поп-концерт Британії.
Чому? Бо їх розважатиме саме він.
На вихідних він стане найгучнішим ім'ям у британській музиці.
Це його вихідні.
Роббі Вільямс три вечори поспіль виступатиме в Небворті.
Роббі-манія набирає обертів.
Але якщо ви не фанат Роббі, просто тримайтеся подалі.
НЕБВОРТ, БРИТАНІЯ
ТРЕТЄ СЕРПНЯ 2003 РОКУ
Небворт — мій найвизначніший досвід.
Просто ціле людське море.
Це було щось сейсмічне.
Це пік моєї кар'єри.
Це кульмінація всього, що було до того.
Цієї миті я відчуваю, що я в центрі світової поп-культури.
Дякую за втілення моєї мрії, Небворте!
Роббі!
Про мене пишуть чимало бруду.
Майже щотижня.
І я хочу, щоб ви дещо запам'ятали.
Це Роббі Вільямс.
Це те, чим я заробляю на життя.
Просто тут.
Я співак. Я автор пісень.
А ще — я природжений артист.
Це те, чим я займаюся.
Дякую!
Концерти в Небворті стали неймовірним досвідом у моєму житті.
Гадаю, перший рядок в журналі «NME» тоді звучав так:
«Дожилися. Плебейська Британія в мініатюрі».
Працюючи, я намагався підвищити свою самооцінку,
а мені тим часом казали, я читав про себе
або чув по радіо чи телевізору,
що я шмат лайна.
Я просто хочу відчути справжню любов
Відчути дім, у якому живу
Розумієте, я вірив своїй пресі.
На жаль, моя преса була британською пресою.
РОББІ ВІЛЬЯМС
ЧАСТИНА ТРЕТЯ CLOSE ENCOUNTERS
Так!
Привітаймо Тедді!
- У нас ще є торт. - Ходи сюди, Тед.
Хочете побачити свій торт?
Сьогодні я спізнився, бо не хотів приходити.
Мабуть...
я не хотів стикатися із тим собою, яким тоді був.
То що ж чекає на тебе?
Я побачу людину
у стані нервового
і душевного зриву.
Ти знімаєш?
Так.
ЛОС-АНДЖЕЛЕС
Вітаю. Ласкаво прошу.
3 БЕРЕЗНЯ 2005 РОКУ
Привіт. Я Роббі Вільямс. А це моя студія,
де ми записуватимемо альбом із робочою назвою «Intensive Care».
Із Ґаєм я не керував своїм кораблем у музичному плані.
Це Стівен.
ПРОДЮСЕР/СПІВАВТОР
Він псевдоінтелектуальний Нодді Голдер.
Але Стівен музичний наставник,
а тому я можу розкрити свої приховані таланти.
Це зовсім нове відчуття.
Це як дихати на повні груди.
Так, я шукав інші способи
почати заново.
Новий матеріал, який я готую, зовсім інший і...
Це прозвучить дуже зневажливо щодо моєї колишньої команди,
але за відчуттями...
Це краще?
Наче це мій перший сольний запис.
Я вирішив поїхати в тур з «Intensive Care».
І це просто дахозносний тур.
Ви знімаєте?
ОГЛЯД СЦЕНИ
ЖОВТЕНЬ 2005 РОКУ
- Це ж з фільму «Close Encounters»? - Так ми назвали цей тур.
Які твої перші враження?
У дитинстві я гарно пародіював Маргарет Тетчер.
Ясно, що й Френка Спенсера теж. Але це класика.
Дивовижно, хіба ні? Наче мій космічний корабель.
- Гаразд, це я приберу. - Усе добре, хлопці?
- Вони міцні? - Дуже міцні.
На них я можу стати, а я ще той кабанчик.
- Гаразд. Оцей послабився. - Оцей...
Перше, що спало на думку, старі пісні: «Let Me Entertain You».
ОСОБИСТА МЕНЕДЖЕРКА
«Angels». Стівене?
Небворт — найвідоміша і найвизначніша подія
у моєму професійному житті, але цей тур був ще вагомішим.
- «Feel». - «Feel». Звісно.
Так.
Знадобилося 93 вантажівки.
Дев'яносто три вантажівки з обладнанням для сцени.
І в той час я собі думав: «У мене дев'яносто три вантажівки».
Той тур був вершиною
мого успіху.
Я мав власний літак, із власним логотипом «RW» на ньому.
Там є посуд.
А ще готові сандвічі.
Це ж літак гідний Елтона Джона? Я знаю.
Дідько.
То ти щасливий?
Хихочу без упину.
Так!
ДЖОННІ ВІЛКС
Зараз побачиш.
Джонні мій найкращий друг.
Він жива, ходяча й балакуча частина Сток-он-Трента,
яка зі мною скрізь.
Я сміявся, почувався в безпеці, а ще відчував,
що частина мене колишнього, до Take That, нікуди не зникла.
- Дякую. - Чудово, малий.
- Дякую. - Молодець, Джоз.
- Ого! - Хіба не чудово?
- Дивовижно, правда? - Таки дивовижно.
Як добре. Він мегабагатий.
Коли йдеться про тури, люди вважають, що діставшись Риму,
ти робиш фото на Іспанських сходах.
ДЕНЬ ПЕРШИЙ ДУБЛІН
А це не так.
ДЕВ'ЯТЕ ЧЕРВНЯ 2006 РОКУ
Усе не так, як ви уявляєте.
Немає нормальності.
Так дивно, що малий Роб виходить перед цими людьми,
а вони його обожнюють.
- Це божевілля. Так. Але... - Це його робота.
Це його робота, і в цьому він найкращий.
Те, що треба Девіду, щоб витримати концерт.
- Це менеджер Роба. - Він уже випив чотири.
Тепер ясно, звідки в нього залежність.
ДЕВІД ЕНТОВЕН МЕНЕДЖЕР
У мене була чудова команда підтримки.
У мене був Девід, мій менеджер.
І Джозі.
А ще мій друг Джонні.
Хороші й щирі люди.
Щирі, наскільки це можливо.
Коли я бос, усе ж, це інші стосунки.
- Готовий, Робе? - Ні.
Аби ж то я заробляв на життя інакше.
Він готовий!
Я ще ніколи так не хвилювався.
- Правда ж? - Безперечно.
- Так. Гарно. - Гаразд.
Це добре.
Хіба я колись був таким вродливим?
Малий?
Так.
Агов! Два хлопа зі Сток-он-Трента.
Хто б міг подумати?
Ушкваримо перший концерт,
потім сядемо на літачок, і гайда додому.
- Що скажете? - Так!
Зробімо це. Влаштуймо їм незабутнє видовище.
Елвісе, даруй мені смиренність прийняти те, що мені непідвладне.
І мужність змінити те, що я можу.
- І мудрість розрізнити перше і друге. - Дякую!
Гаразд, бандо!
Це не навчальна тривога.
Починаймо, будь ласка.
Роббі!
Ви бачили розмір цього поля?
Чому нам було замало, скажімо, містечкової зали,
а натомість ми затіяли тур?
Дубліне, ти сьогодні прекрасний!
Скільки людей у світі здатні на таке? Вийти на сцену на стадіоні,
і щоб вісімдесят тисяч людей кричали:
«Ти неймовірний!».
Знаєте, це щось надприродне.
Це викличе таку реакцію...
Саме тому чимало відомих людей божевільні.
ДЕНЬ ТРИНАДЦЯТИЙ
АМСТЕРДАМ
Звідки ви? Із Нідерландів?
- Нідерланди! - Роббі!
- Так, привіт! - Ми...
Ми написали нову пісню.
Дуже скоро вийде новий альбом. І...
це наша найперша репетиція,
тож цю пісню ще ніхто не чув.
Навіть я. А я її написав. Це дивно.
Називається вона «Rudebox», і гадаю,
це буде моя найвідоміша пісня.
Із першого разу ви можете її не зрозуміти.
Думаю, це буде моя найкраща пісня, адже так, Дейве?
- Так. - Краща за «Angels».
Еге ж? Краща за «Angels».
Під час туру «Close Encounters»,
я записував ще один альбом.
Хотів знати, куди запливе цей корабель без Ґая Чемберса.
Назва пісні «Rudebox», і сподіваюся, вам сподобається.
Із «Intensive Care»
я міг робити все, що здавалося мені цікавим.
А потім я захопився і перейшов до іншого.
Я творив музику з друзями зі Сток-он-Трента.
То спорідненість.
Саме про це я мріяв із тринадцяти років.
Ритмічний біт і трохи репу.
Я залюбки працював над «Rudebox».
Це була така радість,
а ще він здавався
дуже моїм.
Я просто думав, що якщо він подобається мені,
то й слухачі його полюблять.
- І ти справді в це вірив. - Так.
Так.
Так, я справді в це вірив.
Як самопочуття, Робе?
Насправді дуже добре.
Учора ми дали чудовий концерт.
Повернулися в готель.
Рано лягли спати.
Але спалося погано, бо я щогодини прокидався.
Трохи пограв у футбол три на три з хлопцями. Це було круто.
Я думав, що буду геть виснажений.
Та, мабуть, я звикаю.
- Можна це приміряти? - Так.
Думаю, зараз я у концертній формі.
Яка тривалість туру?
Чимала.
- Ми про це не думаємо. - Ми про це не думаємо.
- По одному дню за раз. - Один день за раз. Один концерт.
Думаючи про фінал туру, до нього не дістанешся...
Дихай.
Чарлі Лайтнінґ.
Ні. Це каже мудрець?
Ні, це правда.
Коли думаєш про кінець, то не переживаєш те, що маєш.
Варто просто думати: «Я тішуся кожному дню».
- Це працює. Ти звикаєш до рутини. - Якщо я не помиляюся.
- Серйозно. - Ні, я тобі вірю.
Я ж так і роблю.
Приємно це знати.
Здавалося, що за межами Британії мені дозволили бути поп-зіркою.
Гадаю, мені дозволили
досягнути певної величі.
Це щось неймовірне.
Натомість у Британії
все було зовсім інакше, енергія була іншою.
А тепер про Роббі Вільямса. Софі?
Як на мене, він просто... У ньому просто нічого немає.
Мене дивує, що люди його так обожнюють.
- І це мене дуже засмучує. - У нього й голос не дуже.
- Голос у нього так собі. - Це жах.
Такий плаский і грубий.
Минулого тижня мені хотілося вилаяти тебе, британська публіко,
за те, що «Angels» обрали найкращою піснею останніх 25 років.
Я склав список пісень, які варто розглянути натомість.
Пункт перший: будь-яка пісня, записана за останні 25 років,
включно з караоке-версіями «Angels».
Відчуття було таке, наче щодня
я читав у пресі, яка я бридка людина.
Найгірше до мене ставилися
видання «The Star», «The Mirror»,
і найбільше — «The Sun»,
де Вікторія Ньютон вела дуже впливову колонку «Bizarre»,
присвячену поп-музиці.
ПУСТОГОЛОВИЙ ВІЛЬЯМС
ДЕНЬ СОРОК ПЕРШИЙ
Та вона ненавидить мене. Вікторія Ньютон знаходить найгірші фото.
«Вставимо оцю. Тут він огидний».
Думаю, вона таємно закохана в тебе.
- Безумовно. Так і є. - Вона мені подобається.
Слухай, я не кажу, що не люблю її.
- Я просто кажу... - Ти мені до душі, Вікторіє.
Ти до душі Джонні. Бо в нього немає вибору.
Ти подобаєшся Джонні, бо маєш вплив на знаменитостей,
а щодо мене... Я збираюся вийти на сцену перед сімдесятьма п'ятьма тисячами людей,
і це не в Англії.
Я щойно приїхав із Дрездена. Відіграв два концерти поспіль.
Шістдесят тисяч. Солдаут на чотири вечори.
Я був в Амстердамі. Виступав на домашньому стадіоні «Аякс».
Зібралося сімдесят тисяч людей. Чотири концерти. А могло бути й вісім.
Якби я зараз зробив ще один тур, то продав би ще 2,5 мільйони квитків.
І ти нічого не вдієш. Продано п'ятдесят мільйонів альбомів.
А мені вона до душі. Мені вона поганого не робила.
ДЕНЬ СОРОК ЧЕТВЕРТИЙ
МІЛАН
Відчуття таке, наче індустрія готова накинутися
через будь-який неправильний рух.
Вихід «Rudebox» першим синглом,
що був зовсім не схожий на все, що я робив раніше,
став чудовою нагодою.
The Sun вирішили запустити цілу кампанію проти мене й моєї пісні.
«Це найгірша пісня всіх часів».
Реп — це лайно, а звук такий, наче його записували на клавішах «Casio».
- Ненавиджу недоумків. - Хочеш чогось?
- Сорок п'ять! - Ненавиджу недоумків. Ненавиджу.
- Що? - Сорок п'ять.
- Ти ж у гарному гуморі? - Настрій жахливий.
Я знаю. Відпусти. Життя прекрасне. Нащо дутися?
- Дякую. - Май співчуття.
- Ти давно так не лютував. - Ні.
- Ти сьогодні гратимеш «Rudebox»? - Можливо.
- Може, й ні. - Готовий до бою.
Чому це так кидається в вічі?
- До зустрічі. - До зустрічі.
А це вже класика.
Сьогодні на цій сцені,
через те, що ви були такі добрі з нами,
я виконаю зовсім нову пісню.
Вона називається «Rudebox».
Готові танцювати?
Мені кортить це перемотати.
Чому тобі кортіло це перемотати?
Це просто ніяково. Це ніяково. Та байдуже.
Це моє... дитя.
Знаєте, я ще ніколи не пишався чимось більше, ніж «Rudebox».
Я так тішився цьому альбому і так довго йшов до нього.
І мені справді здається, що я знайшов себе, а тоді...
Розумієте, я читаю дуже жорсткі слова про нього.
Я так давно не зривався,
а потім зірвався перед самим виходом на сцену.
Чому люди такі жорстокі?
І я просто... Мабуть, то навіть не сам відгук, радше...
Бляха, байдуже, що я роблю, байдуже, що я пишу,
байдуже, як я співаю, байдуже, що я кажу,
у своїй рідній країні
преса однаково просто ненавидітиме мене і все, що я роблю.
Байдуже, наскільки це гарно чи що це.
ДЕНЬ СОРОК ДЕВ'ЯТИЙ
БЕРЛІН
- Простягни ще трохи. - Що там, крихітко?
Усе добре.
Що ти зробив із коліном?
Став тридцятидворічним.
Ось що я зробив із коліном.
Думаю, йому добряче дісталося ще з часів Take That.
Ми коліна зовсім не берегли.
Десь глибоко всередині я розумів: «Я заплачу за це, коли стану старшим».
Але разом із тим я думав: «Я ніколи не постарію».
А тепер я старший. І в мене болять коліна. І в паху тягне.
І спина часом прострілює.
Ще щось?
На Ахіллових сухожиллях синці.
І так далі.
Під час туру досить швидко втомлюєшся.
На тілі неабияк позначається те,
що відбувається в голові.
Гадаю, все перестало працювати через те, як я мислив.
Джоз, лікар поставить мені крапельницю, дасть заряд енергії. Так.
- Робе, ні! - Так.
- Ні!
- Так! - Ні, тобі це не треба.
- Треба. - Ти просто втомився.
- Так. - Ні.
- Минулого разу було жахливо. - Не було.
- Ні, Робе. - Ні. Так.
- Ні. - Так.
- Ні, Джозі, не треба. - Ні.
Не роби цього.
Ти ще потім кілька днів відходитимеш.
- Неправда. - Правда.
Неправда. Тоді я просто захворів. Лікарю? Усе гаразд.
Я вбив... Я його вб'ю.
По правді, саме тому я й хвилююся.
Ну ж бо, лікарю.
Джозі, відійди!
Ходи сюди! Я люблю ліки, ну ж бо!
Ну ж бо, жартівнице! Так! Дай п'ять! Десять!
Якби я не тримав Мікі, то підтримав би Джозі.
- Я люблю ліки. - Ось і ми. Поглянь!
- Це дуже... - Вітамін С!
Додай трохи води.
З огляду на те, як далеко я зайшов,
вживаючи всіляке,
це ніби клеїти пластир на...
відрізану ногу.
Хочеш трохи стероїдів?
І, щоб ти знав, саме після стероїдів
тебе потім ковбасить ще два дні.
- Таке я люблю. - Нехай.
Добре.
Не дивися, Джонні.
Вуаля, мосьє.
Так багато?!
- Так. - Так.
Господи, Луїзо.
Погляньте, кров виходить.
Франкенштайн.
Лікарю, не смійтеся. Це справді лякає.
- Гаразд. - Будьте серйозним.
Ось так.
Усе гаразд.
Дядько Роб справжній довбень.
Я на стероїдах іду на концерт
Концертні стероїди
Мені подобається часто закидатися ними
Та від них ти стаєш товстим кабаном
На концертних стероїдах
Бо концерт дуже важливий, ходімо!
Я на стероїдах
Лікар дав мені стероїди
Ого!
Зупиніть!
Здається, ліки починають діяти.
Сьогодні я одразу відчув, що це, мов вечірка.
Найменше, що я робив... загалом... за весь тур і за всі виступи...
Сьогодні я зробив найменше,
а вони однаково шаленіли. І це реально круто.
А ти відчув ефект від крапельниці?
- Від стероїдів? - Так.
Зараз відчуваю.
Так, відчуваю.
Але це, ніби...
радше як...
Якось отак.
І це мило.
Але ж має бути й викид адреналіну.
Тож усе поєднується, і це щось на кшталт...
Не знаю. Я не знаю, що це.
Я вже не знаю, що і де. Де закінчуюся я, і починається хімія.
ДЕНЬ П'ЯТДЕСЯТ ЧЕТВЕРТИЙ
МЮНХЕН
- Як самопочуття, Робе? - Бляха, жахливо.
Жахливо. Це повний капець.
Я втомлений.
Я почуваюся
жахливо.
Пригадую, як сумнівався, чи витримаю цей етап туру.
Я думав:
«Це погано».
Занадто для мене.
Занадто.
Сьогодні я отримав стероїди.
Це добре.
Я виходжу на сцену
і на дві години стаю усміхненою мавпочкою.
Бляха!
Дуже сміливий.
Льодяник для нього маєш?
ТИ ДО БІСА КРУТИЙ, РОБЕ
Дуже вам дякую, добраніч!
ДЕНЬ СІМДЕСЯТ ПЕРШИЙ
ВІДЕНЬ
Ми майже закінчили в Європі. Це було дивовижно.
Це лише половина шляху.
Але тур Європою був чудовий. Хіба ні?
У нього багато хороших новин, так? Господи!
- Ти чекаєш... - Ти вже запитував уранці!
- І що я казав? - «Як довго ми будемо в Англії?»
«Як довго ми будемо в Англії?» А не «Це вже половина туру?».
Та ні. Ми здолали дві чверті.
- Дві чверті? - І що таке дві чверті?
Це ж половина, хіба ні?
- Позаду дві третини. - От умієш ти спантеличити.
Три п'ятих.
Три п'ятих. Ого.
Це 60 відсотків.
ТРІЙНИЧОК ІЗ ДВОМА БІЛЯВКАМИ
Такий масштабний і тривалий тур,
укупі з кампанією в пресі,
що підтверджувала мої відчуття й думки
про те що, як мені здавалося, люди думають про мене,
це просто ще один ідеальний шторм для нестійкого психічного здоров'я.
ДЕНЬ ВІСІМДЕСЯТ П'ЯТИЙ
ПОЧИНАЄТЬСЯ БРИТАНСЬКА ЧАСТИНА ТУРУ
ҐЛАЗҐО
Мені страшно повертатися в Британію.
Це уособлення
ненависті й незахищеності.
Я втратив зв'язок із землею, що колись була мені рідною,
фізично й душевно.
І це дуже вплинуло на мене.
Як справи, Робе?
Усе гаразд.
Не знаю. У Британії мені просто страшно.
Британія.
Рідні люди.
Я вже відпрацював зо три десятки концертів.
Чимало.
Не знаю, удома мені завжди лайняно.
Я просто трохи панікую.
Ми знайомі вже давно, старий друже, еге ж?
- Саме так. - Ти в порядку сьогодні?
Я достобіса боюся.
Коли піднімешся, підморгни, щоб я знав, що ти в порядку, добре?
- Добре. - Гаразд?
- Вам не здається, що сьогодні піде дощ? - Так.
- Думаєш? - Так.
Серйозно?
Я не знаю! Хто я, по-твоєму? Ведуча погоди?
На жаль,
закиди The Sun про «Rudebox»
негативно вплинули в Британії
на пісню «Rudebox», і я це гостро відчув.
У Європі натовпи шаленіли, коли я її виконував.
Натомість тут люди
спантеличено відступали назад, отак-от.
І глузливо дивилися на мене.
Я невідступно відстоював альбом.
Бляха, це чудовий альбом.
Це я.
Та, на жаль...
Преса вплинула на продажі.
Це позначилося на «Rudebox».
І минулого тижня мене це спустошило.
Більшість людей лишаються байдужими,
і це проблема.
Коли ви просто жбурляєте лайно у стіну, і воно не прилипає.
Цього разу я жбурнув лайно, і всі такі:
«Погляньте, на стіні лайно!».
Це дуже вплинуло на мене.
Так, це дуже мене зачепило.
Бо мені ніколи не доводилося...
Це просто була інтуїція.
А потім усе, що сталося з «Rudebox»,
потопило мою інтуїцію аж...
Дотепер.
ДЕНЬ ДЕВ'ЯНОСТО ДРУГИЙ
ЛІДС
Мені не хочеться це дивитися.
Що ж ми побачимо?
Лідс — це два вечори в Раундгей-Парку.
Усе знімали, транслювали наживо в кінотеатрах і в домівках, і...
Концерт дивилося приблизно сорок два мільйони людей.
А це не одна людина, яка дивиться вдома. Назвімо це так.
Чимала відповідальність.
Досить скоро я маю стати надлюдиною.
Там багато людей. І я знаю, що вони не хочуть бачити мій провал.
І я знаю, ким я є від природи,
і що я заробляю на життя, розважаючи людей, і це буде видно.
Але... є щось таке,
розумієте, коли постійно віддаєш,
часом від цього починає нудити.
Я про те, що часом це: «Там дев'яносто тисяч людей».
А іншим разом: «Бляха, там дев'яносто тисяч людей».
Розумієте, це...
Це найхимерніше,
із чим тобі доводиться мати справу.
А ще, знаєте, от просто погляньте. Он вантажівка «Вольво», так?
Ота вантажівка «Вольво» там через мене, так?
І оцей шмат деревини тут через мене, розумієте?
Озирніться.
Уся ота дерев'яна конструкція
за кулісами, вона там через мене.
А це добряча відповідальність. Знаєте, коли я був скаутом...
Чи буде тут вантажівка «Вольво» через вас?
Дідько.
Що ти з цим робитимеш? Гляньте, що на ній.
На ній одна з тих штук, які все піднімають.
До біса.
Кожний болт,
кожен куточок, кожна щілина,
кожна людина...
Іноді просто хочеться втекти.
Може, саме тому...
А знаєте... Найбільше мені подобається,
що я справжній.
Це справжність.
І це змінилося з...
Привіт, сонце! Це змінилося з
попередніх серій цього документального фільму про Роббі Вільямса.
Привіт, сонце.
Ті люди — люди.
- Так, що ти їси? - Я хотіла запитати в тебе.
Ти прийшла до мене, знаючи,
що я можу дозволити, а мама — ні?
Мама...
Ні.
Тоді це «так». Слухай.
Я дійшов до, мабуть, найтравматичнішої події свого життя.
Що сталося?
Багато чого. Ти зможеш подивитися...
Ти подивишся цей фільм, коли станеш старшою.
- Добре. Тоді я покладу на місце. - Усе гаразд. Я сам покладу.
Бувай! Усього найкращого. Люблю тебе.
- Бувай, люба. - Коли закінчиш?
Бувай, люба.
- Коли ти будеш... - Не знаю! Бувай.
- Бувай. - Люблю.
Ти щасливий?
- Усе в порядку? - Так, я...
Від піднесеного до смішного.
До виходу на сцену я був стомленішим, еге ж?
- Так, був. - Так.
Так. Був, хіба ж ні?
Так.
Візьміть усю нервову енергію, і я просто перетворю її
на розважальне золото.
Гляньте на це обличчя!
Два наступні концерти
запам'ятають усі, бо їх запишуть.
Тож ходімо, задамо жару,
зробімо те, що й щовечора, влаштуймо справжнє шоу.
Елвісе, даруй мені смиренність прийняти те, що мені непідвладне.
І мужність змінити те, що я можу.
Дуже вам дякую!
КОРОЛЬ ПОП-МУЗИКИ
Гляньте на очі.
Ви ж бачите ці очі, так?
Що я бачу?
Травму.
Роббі!
А суть ось у чому.
Минулий вечір був абсолютною катастрофою для мене.
Перед виходом у мене сталася панічна атака,
яка тривала...
упродовж усього виступу.
Я був упевнений, що люди читали мої думки.
І, знаєш, там було дев'яносто тисяч людей.
Не знаю, чи колись тобі снилося, що ти на сцені,
і не пам'ятаєш слів, чи того, що робиш.
Не знаю, чи снилося тобі таке, але це так реально і так страшно.
А я це пережив наяву
на сцені в Лідсі.
Дякую, Лідсе!
Я зійшов зі сцени,
не бажаючи ще колись на неї підійматися.
Я не міг говорити, я тремтів і я переживав травму.
Учора ми повернулися в готель,
і для всіх настав кінець світу.
Я відчував лише провину.
Щоб просто заснути, я випив снодійне,
інакше я б назіщо не заснув, думаючи про завтрашній виступ.
ЛІДС
ДРУГИЙ ВЕЧІР
Я прокинувся.
А потім зайшла Джозі. І я сказав: «Джоз, я не можу вийти на сцену».
А вона: «Можеш. Це просто треба пережити».
Я сказав: «Та ти знущаєшся. Я не піду».
Зайшов Джонні. Сказав: «Слухай».
Він сказав: «У мене Дейв і Тім...
Тім плаче».
Тім, мій менеджер, найстійкіша людина,
яку я коли-небудь знав,
плакав.
Це межа.
Якщо я сьогодні не виступлю в Лідсі,
це обійдеться дорожче, ніж усі мої гроші,
щоб усе скасувати.
І життя всіх навколо мене будуть зруйновані.
Це буде кінець моєї кар'єри.
Я сів у гелікоптер, полетів туди, побачив натовп, і все було гаразд.
А потім я полетів у прірву абсолютного
самознищення.
«Ти цього не заслуговуєш.
Ти не зможеш,
йолопе.
Усе це просто дешеве лайно, сміття».
Я повністю заціпенів.
Я пишаюся тобою.
Дякую, друзяко.
Зробімо це.
І вам це може здатися абсолютним божевіллям.
І так воно і є.
Але я опинився в зовсім неприродному, нереальному становищі.
Люди просто чекають, як і завжди, що я облажаюся.
І ось воно.
Зараз я виступаю
за своє життя.
Я збираю команду,
і починаю йти.
Коли я починаю йти, мої ноги рухаються.
Я йду за куліси,
і тут одне з двох.
Або ця крихітна віднайдена ниточка
впевненості лишиться зі мною,
або ж я розсиплюся на шматки.
Раз-два, дякую.
Річ у тім, що опинившись у такому становищі,
я знав, що половині людей начхати, а інша половина вважає, що я це заслужив.
Але я кажу вам, що мені боляче.
Мені справді боляче.
Бо зараз мені знову достобіса страшно.
Сьогодні в Лідсі мені вдалося.
Але це ще не кінець.
Бляха...
Зараз я розслаблений,
але всередині я добряче скалічений.
Усе гаразд?
Той тур щось зламав.
Що буде далі?
Я буду не менш стомленим.
Не менш спанікованим.
Моя психіка зжиратиме себе.
І...
найгірше ще попереду.
Переклад субтитрів: Ганна Литвиненко