Це — найвизначніша пам'ятка в регіоні.
Дивіться під ноги.
Цей замок — диво, на яке ви всі чекали.
Зараз я вам розповім неймовірну історію
найважливішої пам'ятки цього регіону.
Усі тут? Швидше! Швидше! Бігом сюди!
Замок Анаварза спорудили наприкінці 12-го століття.
Розташований на пагорбі у східній частині села Ділеккая
Козанського району.
Цей замок спорудили для захисту…
Цей замок також відомий як Зміїний замок або замок Шахмаран.
Мамо!
Мамо! Куди ти, мамусю?
Мамо.
Стій! Ні! Не роби цього! Стій!
-Стійте! -Стійте!
Аруне, дівчина, на яку ми чекали, тут.
Шахсу.
Знайди її, занурся в її розум.
Вона злякається. Опиратиметься.
Не займай її. Просто поклич і змусь прийти сюди.
«ШАХМАРАН»
Зараз 9:25 ранку.
Я знову прокинулася через те саме жахіття зі зміями.
Схоже, я не ходила уві сні.
Це добре.
Минуло 30… 37 годин, відколи я не приймала ліки.
Я досі нічого не пам'ятаю про той вогонь.
Не певна, чи я все вигадала, чи була це галюцинація.
Я не прийматиму ліки деякий час.
Подивлюся, як піде.
Перебування тут викликало деякі ознаки посттравматичного стресу,
що цілком нормально.
На сьогодні все.
Це мама повинна була бути тут, а не я.
Хто це там?
Хтось є вдома?
Перепрошую?
Ви мене не почули, тож я…
Я глуха.
Вибачте.
Продаєте молоко.
Не певна, що нам треба.
Нікого немає вдома.
Каструля. Вам треба каструля. Я зараз повернуся.
Ось.
Ні, я не п'ю молоко.
Може, спершу закип'ятити?
Ого, як смачно!
Моя голова…
Голова крутиться.
Дуже сильно.
Я не розумію.
О, минулося.
Що це було?
Доброго ранку.
Доярка щойно дала мені молока.
Я їду в універ.
До вечора.
Ти чув щось про пожежу на ярмарку?
Що когось витягли з вогню?
Добре.
Тобі що, зовсім нема чого мені сказати?
Кажуть, ти чудова людина.
До тебе приїхала забута онука.
І тобі геть нема чого сказати?
Не знаю, може, такий ти є.
Ти що, взагалі не говориш?
Чи тобі незручно, що я тобі як з неба звалилася?
Якщо так, просто скажи, і я піду.
Дякую.
«Може, ми помремо наприкінці дешевого любовного роману».
Дідем Мадак.
Ти читав її.
Я намагаюся почати спочатку, якщо що.
Нащо?
З увічливості.
Добре.
Я представився.
Твоя черга.
Я Шахсу. Живу в Стамбулі.
Асистентка у Босфорському. Психологія.
Люблю воду.
Як і ти.
Тож ми часто зустрічатимемося у «твоєму місці».
Бо я переїхала в будинок навпроти тебе.
Ти залишаєшся?
А це погано?
Та ні.
Не для мене.
А для когось погано?
Я ж вільна в своїх діях, ні?
Точно.
Що ж, вітаю тут.
Дякую, Маране.
Бувай, Маране.
Ти часом не знаєш мови жестів?
Трохи.
Якось отак було. Що це означає?
Не хвилюйся.
Доля.
Вони знову зустрілися.
Може, не витріщайся так відкрито?
А що такого?
Мозок тобі зсохся на сонці, Дібо.
Він сказав нам дати їй спокій.
Доброго ранку, Маране!
Бананового молока?
Я не підлещуюся, не подумай.
Випий, охолонь.
Бо ще згориш зараз.
Чого?
Лакму тут.
Спершу вогонь.
Тоді туристи скачуть у колодязь.
Думаєш, це збіг?
Можливо.
Або ні.
Вогонь — то таке, але стрибки в колодязь — це вже підозріло.
Це не може бути збіг, Маране.
Не бреши собі.
Треба подумати, що робити далі.
Про пожежу на Хидирлезі ми подбали, але відео з колодязем розійшлося.
Треба вигадати якесь пояснення.
Я про це подбаю.
Чекай, нащо це взагалі робити?
А що, хай люди нас підозрюють?
Людям байдужа правда, Маране.
Їм завжди потрібен ворог.
Як можна бути такими самовпевненими?
В потоці в Азиделіку зайнявся очерет.
Вогонь розгорівся у семи місцях.
Цікаво: з'являється вона, і все летить шкереберть.
Як ти досі сумніваєшся?
Темрява насувається, Маране.
Іншого пояснення немає.
Треба негайно виробити план дій.
Вони помітили, що вона тут.
Якщо не діяти на випередження, наступною ціллю буде Шахсу.
Ти хвилюєшся за Шахсу?
Так, хвилююся.
Так, як хвилювався за маму?
Раджу дати їй спокій.
Забудьте про ці всі знамення й пророцтва.
Нехай іде.
Думаєш, вона прокидається? Не знаю.
Не називай її на ім'я.
-Ти ж знаєш, що не можна. -Гаразд.
Тільки одне питання.
Думаєш, вона помітила Шахсу?
Вона прийде по неї?
Ми не втручаємося, Дібо.
Нам не можна втручатися.
Це Маран має щось робити.
Але він не приймає цього.
Хіба Шахсу зараз не в небезпеці?
Ми всі зараз у небезпеці, не лише Шахсу.
Джихан — асистент кафедри.
Він нам допомагатиме з проєктом.
Кабінет вам буде на двох. Нічого?
Звісно. Це ж пара місяців.
Ще раз дякую, що погодилася, Шахсу.
Це я вам дякую.
Пані професорко, є питання…
Кажуть, учора на ярмарку щось горіло.
В інтернеті про це нічого. Ви бува не чули?
Ні. А що?
Та просто так.
Джихане.
Джихане!
Пані професорко.
Вибачте, я вас не чув.
Я бачу.
Шахсу. Джихан.
Ви працюватимете разом.
Статті в тебе на столі, Шахсу.
Прочитай. А тоді поділишся зі мною, добре?
Звісно, пані професорко.
Зазвичай мені платять за концерти.
А ти на шару послухала.
Що робимо?
Треба ж таке. Що ж робити?
А давай так?
Я також заспіваю тобі пісню.
Справді?
Справді.
Заплющ очі.
Для ефекту?
Еге ж.
Заплющ.
Добре.
Що? Ти соромишся?
Я сам до себе говорю, так?
-Пардон. -Куди йдеш, жартунко?
Роздивляюся. Мало що тут бачила.
Я покажу.
Мені й за екскурсії платять, але це твій перший день.
Сюди.
-Ти бачив новину? -Покажи.
Я вранці бачила.
Смачного, вчителю!
Студенти мене люблять.
Звикай. Не заздри.
О, заціни!
Пишуть, ритуал якоїсь секти.
Секта? В Адані?
Це — наші аудиторії.
Диви.
Заняття першокурсників зазвичай тут.
Але фільми ми дивимося в 102-й.
Там є проектор.
Що це всі дивляться?
Люди геть клепку втратили.
А ти не чула?
Що?
Кольє.
Пане, воно згнило.
Навіть не проросло.
Пане!
Воно не проросте. Змарнуєте час.
Ну, садіть. Вам видніше.
Курям на сміх.
Маране!
Маю трохи нової землі. Спробуй.
Але оброби її плугом.
Дякую, пане Давуте.
А вчора вночі…
Це не ти привіз Шахсу до мене додому?
Ні.
Але ви розмовляли.
Я був на ярмарку.
Вона спитала, чи я щось бачив.
Була трохи розгублена.
Мабуть, спека.
-Привіт. -Зі святом.
Дякую. Я шукаю одну жінку.
У неї коротке волосся і тату на руках.
Вітаю.
Привіт, я шукаю жінку, яка продає кольє з Шахмаран.
У неї руде волосся і тату хною на руках.
У неї була ятка на ярмарку.
Не знаєте таку?
Ні, я про таку не чула.
-Вибач, будь ласка. -Геть!
Якого біса ти робиш? Га?
Не треба на нього кричати. Він не винен.
Ми зіштовхнулися. Усе гаразд?
Не твоє діло.
Від тебе нам помочі не треба.
Пішли!
Що?
Таксі!
Козел.
Що, застрягла тут?
І тобі привіт.
Тут таксі не знайдеш.
Сідай, підвезу куди треба.
Ти йдеш?
Гаразд, як хочеш.
Серйозно?
А що трапилося? Ти ж так поспішав.
-Тут усі завжди грубі? -З чого ти це взяла?
Я випадково зіштовхнулася з малим хлопцем.
Його батько ледь не побив мене.
Я розумію, він мабуть хвилюється за своє дитя.
Але він сказав дещо дивне.
Що?
Він сказав: «Від тебе нам помочі не треба».
Не просто так собі сказав.
Він мав на увазі саме мене.
Він мене навіть не знає. Нащо він це сказав?
У мене є ідея. Висаджу тебе на станції.
Десять хвилин звідси.
-На станції? -Так, на станції.
Якщо поїдемо зараз, встигнеш на вечірній поїзд до Стамбула.
Чому ти весь час женеш мене звідси?
Чому завжди кажеш мені їхати?
Ну, я люблю пана Давута.
А він сумує.
До чого тут він?
Ну… він спитав мене про пожежу.
І чи це я привіз тебе до нього.
Хвилюється за тебе.
-Він хвилюється за мене? -Так.
Він не знав про моє існування, доки я не приїхала!
Він хвилюється?
Послухай.
Це місце не для тебе.
А хто ти такий, щоб вирішувати, де мені місце?
Хто ти такий?
Звідки ти знаєш, де мені місце?
Теж мені мачо!
Ну, і де мені місце?
Назви хоч щось, що знаєш про мене.
Ти боїшся.
Боже милий!
Тепер я маю поливати квіти вручну.
Господи, помилуй.
Не труси, Саліху. Розіллєш воду.
Ми молилися на дощ з імамом Айкутом. Сподіваюся, допоможе.
Помолися, щоб вона поїхала.
-І насмілилася ж приїхати! -Нащо ти так кажеш? Вона його онука.
Його плоть і кров! Не кажи таке!
Може, це на краще.
Чого витріщився, Саліху?
Милосердний Аллаху!
Господи Боже!
Тут є молоко?
Так, а що, якісь проблеми?
Я можу пити тільки буйволине…
Може тобі ще пташиного принести?
Вибач, міщаночко.
У маленькому селі не все можна знайти.
Справді?
Так.
Є зелена квасоля, якщо хочеш.
Ще й як хочу.
Пане.
Ви бачили зерня, яке посадили?
Їж, Саліху.
Боже милий.
Там уже саджанець.
Ви ж його тільки зранку садили.
Як це можливо?
А що за зерня?
Про яке зерня мова?
Те, що ти привезла.
Ти ніяк не змовчиш.
Чого мене б'єш?
Бо не вмієш мовчати.
Вона дуже сумує.
Я це відчуваю.
Не сердься. Я не втручаюся.
Просто кажу.
Ти не хочеш, щоб вона постраждала.
Але тобі теж сумно, Маране.
Ти теж завжди сам.
Ти все моє життя був сам.
Знаю, ти не віриш, як віримо ми.
Але хтозна…
А раптом вам буде добре удвох?
Хіба це неможливо?
Перевірити, як вона?
Вона тобі не довіряє.
Нікому не довіряє.
Вона думає про маму.
Їй самотньо без неї.
Вона сама.
Беззахисна.
Це пророцтво вбило безліч жінок.
Вони помирають, Дібо.
Моя мама…
ЇЇ мама…
І воно повторюється.
Якби ти міг,
ти врятував би її?
Що ти тут робиш?
Я переборщив.
Вибач.
Усе гаразд.
Чув, ти щойно втратила маму.
Так.
Я теж.
Як ти з цим справляєшся?
Я її не знав.
Померла під час пологів.
Співчуваю.
Я теж.
Але ми живемо далі, починаємо все спочатку.
Біке, досить малювати! Що ти там робиш?
Тобі знову вдалося.
От розбійниця мала.
Боже, задощило!
Саліху, виходь надвір!
-Задощило, Саліху! Ходи сюди! -Господи! Дякувати Богу!
Бог змилосердився над нами!
Давай танцювати!
Що б там хто не казав,
ця історія почалася зі зради століття тому.
Зло шириться.
Відбувшись раз…
зрада триває стільки, скільки живе людина.
Бо вбити когось — це дати їм життя всередині тебе.
Переклад субтитрів: Тарас Малкович