ŠAHMARAN
Už mi nelži.
Prosím?
Tuhle jsem se ptal, jestli jsi byl u mě, a tys to popřel.
Ale viděl jsem tvoje stopy.
Jsou ty stopy v jejím pokoji, nebo na balkoně?
Jestli budeš chtít znova přijít, vzmuž se a vejdi dveřmi.
Dobré ráno.
Co je to s Davutem?
Ani mě nepozdravil.
Někdo byl včera u Šahsu v pokoji.
Kdo?
Neřekneš to tátovi?
Ne.
Podle táty by mohli zaútočit i na Šahsu.
Myslíš, že má pravdu?
Táta toho namluví.
Věříme všemu?
Tak si Šahsu přivedla chlapa.
Co jiného, jestli po ní nikdo nejde?
Proč jsi tu, Hare? Co chceš?
- Něco ti povím. Začíná se ti líbit. - Neblbni.
Vidím, že ti to dělá starosti.
„Má někoho?
Nejde po ní někdo?
Nemám za ní zajít? Je Šahsu v pořádku?“
Beru si „Making and Breaking of Affectional Bonds“.
Vezmu si i „Separation Anxiety“.
Vezmu si všechno o vyhýbavé a úzkostné citové vazbě.
Což je vážně ironie.
Ty si vezmeš bezpečnou citovou vazbu. Co ty na to?
Už jsi tu měla kebab?
Jsem vegetariánka.
Tak tím spíš.
- Měla jsi tu kebab? - Cihane, mám práci.
Práci s čím?
Snažím se být normální člověk, jestli dovolíš.
Povím ti, co normální lidi v Adaně dělají.
Jedí kebab.
Vážně?
Vážně.
Jsi vytrvalej.
Vždycky.
Neotevírej oči. Už tam budeme.
Dobře, neotevřu.
Víš, proč tohle dělám, jako úplnej blbec?
Vím. Protože mi důvěřuješ.
Ne. Jsem na tebe hodná, abych ti nezlomila srdce.
Pozor, zpomalovací práh. Opatrně.
Výš. Je opravdu vysoký.
Ještě trochu.
- Žádný práh tam nebyl, co? - Vidíš? Věříš mi.
- Cihane… - Dobrý. Už jsme skoro tam.
Tady to je.
Připravená?
Sundám ruku.
Tadá!
- No teda! - Co myslíš?
Fakt super.
Počkej.
Pojď sem.
Pevně mě obejmi kolem pasu, jo?
A klidně si polož hlavu někam sem.
Jeď, Cihane.
Nudím se. To ještě nejsi hotová?
Skoro.
- Opovaž se. - Musím to vzít.
Už to budu mít. Nehýbej se.
Hare!
Ano, pane?
Mluvila jsi s někým?
Jasně. Dlouze jsme pokecali, protože jsme strašně společenská rodina.
S nikým jsem nemluvila. Proč?
Dobře. Nic jí nehrozí. Zkontroloval jsem to. Případ uzavřen.
Není třeba se strachovat. Vím, kdo u ní byl.
Moment.
Ty jsi Šahsu sledoval?
- Končím, Hare. - Počkej! Mám ještě jednu otázku.
Jakou?
Jaký to je?
Jaký je co, Hare?
Žárlení.
Ženská posedlá.
Zlato, pojď s tím nejdřív k nám.
Díky.
- Dneska ti to sluší. - Díky. Dobrou chuť.
Taková kráska!
Proč chceš být normální člověk?
- Mně to nijak nepomáhá. - Ty jsi normální?
Omotáváš si kebab lahmacunem, Cihane.
Dej si tohle.
Anali kizli. To seženeš jenom tady.
Dáš si? Kdyžtak si objednám další.
Ne. Jsem plná, jen se na tebe dívám. Díky.
Ale dezert si určitě dáš.
- Kuchaři! Přinesete nám bici bici? - Hned to bude!
- Dvakrát! - Dobře.
Kam jdeš?
S vaším svolením si zajdu na záchod.
Opláchnu si obličej. Je horko.
- Ale donesou dezert. - Hned přijdu.
Pospěš si!
Všechno je dobrý. Už jsi v pohodě.
- Už přinesli bici bici? - Jenže mezitím roztálo.
- Nikdy jsem ho neměla. Jaké je? - Vynikající. Zkus ho.
Vy se znáte?
Jo.
Vypadá to, že se moc nemusíte.
Tak já jedu. Profesorka zítra nepřijde. Budeš promítat film.
Dobře.
- Zavolej, kdybys něco potřebovala. - Tak jo.
Jsem tady.
Co to děláš?
Přidělávám zámek.
Proč?
Aby sem nelezli cizáci.
Co tím myslíš?
Prostě mi řekni, co tím naznačuješ.
Je to můj dům. Lidi sem nemůžou bez mého vědomí.
Řekl jsem to i Maranovi.
Řekl jsi to Maranovi? A co? Že sem nemá chodit?
Co to má být? Hraješ si na mravnostní policii?
Než jsem přišla, nevěděl jsi, jak se jmenuju.
Ani se na mě nepodíváš.
Ale když jde o moji čest, je z tebe najednou dědeček?
Bravo.
Moc ti gratuluju.
Jseš úžasnej děda.
Davut ti asi napovídal různé věci. Nevím jaké, ale prosím, nevšímej si ho.
To je dobrý.
Nechápeš? Omlouvám se ti.
A já říkám, že dobrý.
Co to máš za výkyvy?
Přijdeš za mnou, pak se na mě ani nepodíváš. Co se děje?
Šahsu, co chceš?
Snažím se pochopit, proč se takhle chováš.
Hele, mě nezajímá tvůj vztah s dědou.
Ani s nikým jiným.
Přijímám tvou omluvu. V pohodě. Jsme přátelé. Všechno dobrý.
Jo?
Hele. Co to s nima je?
Kdo ví?
- Zase ho namíchne. - Prostě dělej svoji práci.
Nemáte Maranovo číslo?
Ne.
Sakra!
Chci ho k sobě pozvat na skleničku.
- K sobě do pokoje? - Jo.
Tihle lidi jsou trochu odměření.
Jsou trochu… No…
- Jak to je? - Asociální.
Jo, asociální.
Asi by nepřišel.
Přišel.
Jsem si jistá.
Mně by neodmítl.
Ne že by tu ještě nikdy nebyl.
Panebože.
- Co to je, Salihu? - Co?
Moc na to tlačíš. Nebude to k jídlu.
Vůbec netuším, co dělám.
Dělej to pořádně.
- Přimáčkni to takhle. - Tak to dělám.
Můžu vám pomoct?
Prosím.
Podívejme. Má na to talent.
To teda mám.
Jako malá jsem byla často nemocná.
Nemohla jsem si chodit ven hrát.
A tak abych se nenudila,
vymýšlela pro mě máma hry s domácími pracemi a opravami.
„Kdo ten šroub utáhne pevněji?“
Nebo „Kdo uvaří lepší polévku?“
- Jsem na domácí práce zvyklá. - Vážně? Máma bude asi veselá kopa.
Rozhodně.
Jednou mě chtěla naučit, jak opravit jistič,
a tak jsme žily týden potmě.
A vyskakovala na mě z koutů, aby mě vyděsila.
Ty jsi taky taková!
Medine mě straší pořád.
Jasně! Hledáš si výmluvu, proč se bát.
Proč bych to dělal?
A co se s tvojí mámou stalo?
Onemocněla.
A umřela.
Upřímnou soustrast.
Nemusíš dělat další. Teď jsi přišla z práce. Odpočiň si.
Doděláme to a zavoláme tě, až to bude. Běž.
- „Zavoláme tě, až to bude?“ - Sklapni. Stačilo.
Když popíráte sami sebe, onemocníte.
Pokaždé když od sebe utíkáme nebo popíráme svou přirozenost,
pácháme sami na sobě zločin.
Můžeme to popírat sebevíc,
ale naše já bude někde hluboko uvnitř existovat vždycky.
Teď se existencialisti otáčejí v hrobě.
Proč?
Zvolit si, že budeme někým jiným než sami sebou,
je to nejhlubší zoufalství.
Neříká to snad Kierkegaard?
Nemyslíte, že hledání sebe sama odsoudí člověka k osamělosti?
Vyžaduje to čas, než dojdeme sami k sobě.
Volný čas. Samotu.
Ticho. Meditaci.
Skutečnou, pasivní konfrontaci.
Někdy člověk nedokáže ke svému já dojít sám.
Potřebuje ostatní.
Ačkoli se jedná o osobní cestu,
neměli bychom se uzavírat do samoty.
Být sami sebou znamená dělat všechno,
díky čemu se cítíme naživu, co nás baví a motivuje.
Pak se staneme jedním se svým já, se svou identitou,
s ostatními, s přírodou.
Se vším komunikujeme v harmonii.
A vy sama sebe znáte, paní učitelko?
I mě by to zajímalo. Opravdu znáte svoje já?
Ne.
Taky pořád hledám.
Moje mysl mi neříká vždycky pravdu.
Ale pořád se sama sebe ptám.
„Co se děje v mojí hlavě, v mém nitru?
Kdo vlastně jsem? Jaký jsem člověk?“
Takže neutíkám. Přebírám zodpovědnost.
Nehraju si na oběť.
Kdo ví? Možná právě proto jsem si vybrala tenhle obor.
Tak, dost o mně. Pustíme si teď film, ano?
Chce to paní profesorka.
Potom si probereme teorie osobnosti.
Můžete si dělat poznámky, jestli chcete.
Vypněte si prosím zvuk na telefonu.
Děkuju.
MRTVÁ A ŽIVÁ
Zdálo se mi, že zase jedu do Manderley.
Dvě stě gramů.
Tři sta gramů lopuchu většího.
Půl kila kotvičníku.
- Deset kilo květového medu. - Máte působivou rodinu!
To je hodně medu.
Zvedni to, Dibo.
Dibo, propánaboha.
Dibo, kde jsi?
Nenechávej Šahsu samotnou. Slyšíš? Nespouštěj jí z očí.
A přemýšlím, jaký by byl můj život bez paní Van Hopperové.
Bez té práce.
Bez ní bych do Manderley nikdy nepřišla.
A nikdy bych nepoznala tebe.
Paní Van Hopperová.
Co tě zdrželo?
Omlouvám se. Čekala jsem na poště na balík.
Dibo, kde jsi? Nenechávej Šahsu samotnou.
Hej!
Hej! Počkej!
Hej!
Hej! Zastav!
Co ode mě chceš?
Pomozte mi!
Pomoc!
Pomozte mi někdo! Otevřete ty dveře!
Pomoc!
Pusť mě ven! Uhni!
Uklidni se. To nic.
Je to v pořádku. To nic.
Šahsu.
Co se stalo?
To nic.
Šahsu.
Co se stalo? Zjistili jste, kdo to byl?
Nikdo tam nebyl. Jen prázdno.
Co? Byl tam had.
Ty občas vídáme.
Možná se ukryl před horkem.
Ale ani toho nenašli.
Viděla jsem to na vlastní oči. Byl tam vysoký muž s kapucí.
Hlídači tam nikoho nenašli.
Šahsu.
Šahsu, počkej. Šahsu!
- Cihane. - Říkal jsem, nepleť se do toho.
Tak nebuď tak neopatrný.
Ve škole se o Šahsu starám já.
Drž se zpátky.
Šahsu!
Tu dívku obklopuje hněv.
Protože to začalo.
Probouzí se.
Ale lidem neublíží, že ne? Tak silná ještě není.
Ona nemůže.
Ale někdo jiný ano.
Ten pach nepřichází z Anavarzy. Vychází odsud.
Z našich?
Někteří z nás ztratili víru.
To je velký problém.
Musíme se sjednotit.
Proč jsi přišel, Urale?
Maran.
To on nevěří.
Nepokládá to za správné.
Prý to příliš ubližuje.
Ale odmítá to pochopit.
Ublíží to ještě více lidem, pokud nesehraje svou úlohu.
Tak žijeme celá staletí.
Mezi lidmi.
Ve skrytu.
Ukryli jsme se, abychom zachovali mír a stabilitu.
Ale pokud se ten systém rozpadne,
pokud spolu lidé a Marové začnou bojovat,
pokud Maran správně nevyužije svou touhu a lásku k Šahsu…
tak z té války nevyjde vítězně nikdo, Tamare.
Člověk a Mar se do sebe zamilují.
A toho dne se do našeho světa navrátí Šahmaran.
Musíš věřit.
Ať tvůj syn říká, co chce,
svému osudu neunikne.
Uvidíš.
Včera jsem se přivázala k posteli.
Má náměsíčnost se zhoršila.
Šahsu je vyděšená, když mě tak vidí.
Je jí teprve pět, takže to nechápe.
Ale víš co? Udělalo mi to dobře, tati.
Přivázat se bylo jako odevzdat se někomu, komu věřím.
Vzpomněla jsem si při tom na otisky na tvých zápěstích.
Člověk dítěti nepředává jen barvu očí nebo tvar nosu.
Předává mu asi i své nejtemnější strachy a nejošklivější lítost.
Předal jsi mi ty potíže se spaním ty?
Byl jsi jako já, tati?
Pojď sem.
Slavíme. Pojď.
Neposadíte se, pane Davute?
Sedni si.
Tak co je?
Vím, že kouříš, podle kníru. Vezmi si.
Náměsíčnost?
To vysvětluje ta pouta.
Věděla jsem to.
A co
halucinace?
Vidíš věci, co neexistujou?
Bušení srdce?
Dušnost?
Samozřejmě.
Taková úleva.
Pořád jsem si kladla otázku, víš?
„Co to mám v hlavě?“
Vyčítala jsem si to.
„Jsem nemocná?
Co to se mnou je?“
Ukazuje se,
že to je tebou.
Mami!
Tady ten pán vedle mě je tvůj biologický otec.
Každá sračka, kterou jsi trpěla a kterou jsi mi předala…
Všechny jsou od něj.
Takže nejsi adoptovaná.
Teď můžeš dojít klidu.
Připíjím na tebe.
Nakonec si myslela, že je adoptovaná, víš?
Říkala: „Asi to nebyl můj biologický otec.
To by mě neopustil.“
Jak někdo může nikdy nezavolat vlastní dceři?
Nikdy jí neodpovědět na dopisy?
Říkala: „Nezareagoval ani na narození vlastní vnučky.
Asi mě našel odvrhnutou někde před mešitou.
A nic ke mně necítil.
Necítil ke mně lásku.“
Ale možné to je, víš?
Opravdu je to možné.
V psychologii to normálně existuje.
Oidipalita.
Je to vzácné…
ale je možné…
aby otec nemiloval vlastní dítě.
Zmlkni.
Nic o tom nevíš.
Vážně?
Tak co se stalo?
Vidíš?
- A do prdele. - Vidíš? Tohle jsi cítila.
Už jsme čekaly dlouho. Volám tátovi.
Zrovna jsem ti chtěla volat.
Co se stalo?
Někdo dneska ve škole zahnal Šahsu do kouta.
Hlídač patří k nám. Dal mi záběry.
- Řeknu to Maranovi. - Ne.
Ne? Až to uvidí, uvěří nám.
Teď máme důkaz.
Třeba půjde za Šahsu a něco udělá.
Udělá něco i bez toho.
Jsi v pořádku?
Kdo ti dovolil sem přijít?
Tys pila?
Ano.
A hodně.
Ale účinkuje to na mě?
Ne, neúčinkuje.
Jasně.
Vypadáš v pohodě.
Jsem v pohodě.
Mrháš časem.
Říkám ti, že celá moje rodina je šílená. Nechápeš to?
Všichni jsme blázni.
Celá naše rodová linie je šílená.
Přesně takhle přišla o rozum moje máma.
Takhle zešílela.
Co mi to děláš?
Nic.
Tak proč se tak cítím?
Jak?
Jako že tě znám.
Z dřívějška.
Jako bych tě znala odjakživa.
Můj…
No tohle!
Co je?
Ukaž. Uhni.
Táta měl pravdu.
No teda!
To ne, vypnul světlo!
Překlad titulků: Kristýna Wanková