A KÍGYÓK ÚRNŐJE
Ne merj hazudni többet!
Tessék?
Kérdeztem, hogy jártál-e a házamban az éjjel, és letagadtad.
De láttam a nyomaidat nála.
A szobájában vagy az erkélyen?
Ha máskor is eljönnél hozzám, használd bátran az ajtót.
Szép jó reggelt!
Hát ennek meg mi baja?
Köszönés nélkül elment mellettem.
Az éjjel volt valaki Şahsunál.
De ki?
Nem mondod el apának?
Nem.
Mondta, hogy Şahsura is vadászni fognak.
Igaza lehet?
Apa mindenfélét beszél.
Mióta hiszel neki?
Akkor Şahsu hazavitt egy pasit.
Mi más lehet, ha nem elkapni akarta valaki?
Miért jöttél, Hare? Mit akarsz tőlem?
- Úgy látom, tetszik neked az a lány. - Hagyjál már!
Látom, hogy aggódsz érte.
„Ki lehetett?”
„Lehet, hogy valaki vadászik rá?”
„Ránézzek?”
„Şahsu jól van?”
Enyém „Az érzelmi kötődés kialakítása és megszakítása”.
És „A szeparációs szorongás” is.
Viszem az összes cikket az elkerülő és szorongó kötődésről.
Micsoda irónia!
Te pedig megkapod a biztonságos kötődéseket. Mit szólsz?
Ettél már itt kebabot?
Vegetáriánus vagyok.
Így még fontosabb a kérdés.
Ettél már itt kebabot?
Nem érek rá, Cihan.
Miért?
Próbálok normális életet élni, ha megengeded.
Tudod, mi a normális Adanában?
Hogy kebabot eszünk.
Tényleg?
Tényleg.
Téged nem lehet lerázni.
Nem hát.
Ne less! Mindjárt ott leszünk.
Oké, nem lesek.
Tudod, miért viselkedem úgy, mint egy negatív IQ-s idióta?
Igen. Mert megbízol bennem.
Nem. Kedves vagyok, hogy ne érjen csalódás.
Vigyázz, bukkanó! Óvatosan!
Emeld feljebb a lábad! Nagyon magas.
- Nem is volt bukkanó, mi? - Látod? Bízol bennem.
- Cihan… - Oké. Már majdnem ott vagyunk.
Megjöttünk.
Készen állsz?
Leveszem a kezem.
Íme!
- Azta! - Hogy tetszik?
Nagyon menő.
Várj!
Gyere!
Kapaszkodj erősen belém, jó?
És nyugodtan hajtsd a fejed ide valahova.
Menjünk már, Cihan!
Ez nagyon uncsi. Nincs még kész?
Mindjárt.
Ne!
Fel kell vennem.
Mindjárt kész. Ne mozogj!
Hare!
Igen, uram?
Beszéltél valakivel?
Naná! Méghozzá jó hosszasan, mert olyan nagy dumás család vagyunk.
Dehogy beszéltem. Miért?
Oké. Nincs veszély.
Megnéztem. Ügy lezárva.
Nem kell riadalmat kelteni. Tudom, ki járt nála.
Hé, ácsi!
Szóval követted Şahsut?
Leteszem, Hare.
Várj! Kérdeznék még valamit.
Mondd!
Milyen érzés?
Mi milyen érzés?
Hogy féltékeny vagy.
Megszállott hárpia.
Cica, miért nem ide hozod először?
Köszi.
- Jól nézel ki ma. - Köszönöm. Jó étvágyat!
Milyen cuki!
Miért akarsz normális ember lenni?
- Nem segít, hogy az vagyok. - Te? Normális?
Épp lahmacunba tekerted a kebabot, Cihan.
Kóstold meg ezt!
Analı kızlı. Csak itt kapsz ilyet.
Megeszed? Mert akkor kérek még egyet.
Nem. Már attól jóllaktam, hogy téged nézlek. Köszi.
De desszertet kérni fogsz.
- Séf úr! Kaphatnánk egy bici bicit? - Máris!
- Vagyis kettőt! - Rendben.
Hova-hova?
Ha megbocsátasz, ki kell ugranom a mosdóba.
Megmosom az arcomat. Hőség van.
- De jön a desszert. - Mindjárt jövök.
Siess!
Ne parázz már! Minden oké.
- Na, hol a bici bici? - Elolvadt, mire visszaértél.
- Még sosem ettem. Milyen? - Finom. Kóstold meg!
Ti ismeritek egymást?
Igen.
És úgy tippelek, nem vagytok jóban.
Na, megyek.
Tutku nem jön holnap. Vetítsd le a filmet a gólyáknak!
Oké.
- Hívj, ha kell valami! - Jó.
Számíthatsz rám.
Mit csinálsz?
Zárat teszek az ajtóra.
Miért?
Hogy ne járkáljon be akárki.
Hogy érted ezt?
Csak mondd ki, mire célzol!
Ez az én házam. A tudtom nélkül nem jöhet be senki.
Marannak is mondtam.
Marannak is mondtad?
Mit? Azt, hogy ne jöjjön ide?
Mi ez az egész?
Mi vagy te? Valami erkölcscsősz?
Még a nevemet sem tudtad, mielőtt idejöttem!
Rám se nézel.
De ha a becsületemről van szó, átváltozol féltő nagyapává?
Bravó!
Gratulálok!
Fantasztikus nagyapa vagy.
Úgy tudom, Davut mondott neked valamit.
Nem tudom, mit, de ne törődj vele, jó?
Jól van.
Feliratozzam? Bocsánatot kérek.
Én meg mondtam, jól van.
Mi ez a hirtelen váltás?
Átjössz hozzám, most meg rám se nézel.
Mi folyik itt?
Şahsu, mit akarsz tőlem?
Próbálom megfejteni, miért viselkedsz így.
Nézd, nem érdekel, milyen viszonyban vagy a nagyapáddal.
Vagy bárki mással.
Bocsánatkérés elfogadva.
Jók vagyunk. Barátok.
Minden oké.
Oké?
Figyelj már! Mi van ezekkel?
Ki tudja?
- Megint feldühíti. - Csak törődj a dolgoddal!
Megvan nektek Maran száma?
Nincs.
Nahát!
Át akarom hívni a szobámba egy italra.
A szobádba?
Aha.
Elég zárkózott népek. Az egész család.
Egy kicsit… tudod…
- Hogy hívják? - Antiszociális.
Ja, antiszociális.
Nem hinném, hogy átjönne.
Átjönne.
Biztosra veszem.
Nekem nem mond nemet.
Egyébként is járt már itt.
Jóságos ég!
- Mi bajod, Salih? - Miért?
Szétnyomod. Hogy együk meg így?
Nem is tudom, mit csinálok.
Csináld rendesen!
Csak a szélét nyomd le!
Azt csinálom.
Segíthetek?
Csak tessék!
Nézzünk oda! Van érzéke hozzá.
Igen.
Gyerekkoromban elég sokszor voltam beteg.
Nem mehettem ki játszani.
Ezért, hogy ne unatkozzam,
anya kitalálta, hogy játékot csinál a házi körüli munkából.
„Ki húzza meg jobban a csavart?”
Vagy „Ki készíti a legjobb levest?”
Megszoktam a házimunkát.
Tényleg? Jó anyád nagyon vicces lehetett.
Így igaz.
Egyszer egy hétig sötétben voltunk,
hogy megtanuljak biztosítékot cserélni.
Közben meg folyton előugrott valahonnan és ijesztgetett.
Te is ezt csinálod!
Ő is mindig ijesztget engem.
Persze! Csak ürügyet keresel, hogy megijedj.
Ugyan minek?
És mi történt édesanyáddal?
Beteg lett.
És meghalt.
Részvétem.
Elég lesz, hagyd csak!
Most jöttél a munkából. Pihenj!
Majd mi befejezzük, és szólunk, ha kész. Menj csak!
- „Szólunk, ha kész”? - Fogd be! Elég.
Ha megtagadjuk a gyökereinket, belebetegszünk.
Minden percben, amikor valódi énünket megtagadva menekülünk önmagunk elől,
bűnt követünk el saját magunk ellen.
Mert bármennyire is tagadjuk,
az énünk valahol mélyen legbelül továbbra is létezik.
Az egzisztencialisták most forognak a sírjukban.
Miért?
Az, ha önmagunk helyett mások akarunk lenni,
a legmélyebb kétségbeesés.
Ezt nem Kierkegaard mondta?
Tanárnő, nem gondolja, hogy ha magunkra találunk, akkor magányosak leszünk?
Idő kell ahhoz, hogy megtaláljuk a valódi énünket.
Idő. Egyedüllét.
Csend. Meditáció.
Egy igazi, passzív konfrontáció.
Persze előfordulhat, hogy egyedül nem találjuk meg önmagunkat.
Szükségünk lehet másokra.
Habár ez egy egyszemélyes utazás,
nem kell, hogy magányhoz vezessen.
Önmagunknak lenni azt jelenti,
hogy azt csináljuk, ami éltet, érdekel, motivál minket.
És hogy eggyé válunk önmagunkkal, az identitásunkkal,
másokkal, a természettel.
Mindennel harmóniába kerülünk.
A tanárnő már megtalálta önmagát?
Erre én is kíváncsi vagyok.
Tudja, hogy kicsoda valójában?
Nem.
Még mindig keresem.
Az elmém nem mindig mondja el az igazat.
De folyamatosan kérdezgetem magam.
„Mi zajlik a fejemben, bennem?”
„Ki vagyok valójában? Milyen ember vagyok?”
Tehát nem menekülök.
Vállalom a felelősséget.
Nem játszom az áldozatot.
Ki tudja? Talán ezért választottam ezt a területet.
De elég ennyi rólam. Most nézzük meg a filmünket, jó?
Tutku professzor kérte, hogy nézzük meg.
Utána beszélünk a személyiségelméletekről.
Jegyzetelhettek, ha akartok.
Csak némítsátok le a mobilokat, ha kérhetem!
Köszönöm.
Éjjel álmomban újra Manderley-ben jártam.
Kétszáz gramm.
Háromszáz gramm közönséges bojtorján.
Fél kiló sulyom.
Tíz kiló virágméz.
A családja elképesztő!
Az rengeteg méz.
Vedd már fel, Diba!
Diba, az ég szerelmére!
Diba, hol vagy?
Ne hagyd egyedül Şahsut! Hallod? Ne veszítsd szem elől!
És vajon milyen lenne az életem Mrs. Van Hopper nélkül?
Az állás nélkül.
Ha az nincs, sosem mentem volna Manderley-be.
És sosem találkoztunk volna.
Mrs. Van Hopper!
- Hol maradtál ilyen sokáig? - Bocsánat!
A postán kellett várnom egy csomagra.
Diba, hol vagy? Ne hagyd egyedül Şahsut!
Hé!
Hé! Várj!
Hé!
Hé! Állj!
Mit akarsz tőlem?
Segítsen valaki!
Segítség! Valaki!
Segítség! Valaki! Nyissák ki az ajtót!
Segítség!
Engedj ki! Eressz!
Nyugalom! Semmi baj.
Semmi baj. Semmi baj!
Şahsu!
Mi történt?
Semmi baj.
Şahsu!
Mi történt?
Megtudtátok, ki volt az?
Nem. Nem volt senki a raktárban.
Mi? De volt ott egy kígyó.
Néha előfordul.
Biztos behúzódott a hőség elől.
Ők sem találták meg.
A saját szememmel láttam.
Egy magas férfit, kapucniban.
Az őrök is megnézték. Nem volt ott senki.
Şahsu!
Şahsu, várj már egy kicsit! Şahsu!
- Cihan! - Mondtam, hogy maradj ki belőle!
Kimaradnék, de nem vagy elég óvatos.
Én vigyázok Şahsura, amikor az egyetemen vagyunk.
Érted?
Şahsu!
A lányt düh veszi körül.
Mert elkezdődött.
Ébredezik a lény.
De az embereket nem bántja, igaz? Még nem olyan erős.
Őket nem tudja.
De másvalaki igen.
A szag nem Anavarzából ered. Hanem innen.
A mi fajtánkból?
Valaki elvesztette a hitét.
Ez nagy baj.
Azonnal össze kell fognunk.
Miért jöttél ide, Ural?
Maran miatt.
Nincs hite.
Szerinte ez így nem jó.
Túl sok embernek árt.
De nem tudom megmagyarázni neki.
Még többnek fog baja esni, ha nem teszi meg, amit kell.
Évszázadok óta így élünk.
Az emberek között.
Mindig bujkálva.
A béke és a stabilitás megőrzése érdekében elrejtőztünk.
De ha az egyensúly felborul,
ha az emberek és a Marok egymás ellen fordulnak,
ha Maran nem használja helyesen Şahsu iránti szerelmét és szenvedélyét…
senki sem nyer ebben a háborúban, Tamar bátyám.
Egy ember és egy Mar egymásba fog szeretni.
És azon a napon Şahmaran visszatér a világunkba.
Hinned kell.
Bármit is mond a fiad,
nem tudja elkerülni a sorsát.
Majd meglátod.
Éjjel az ágyhoz kötöztem magam.
Az alvajárás egyre súlyosbodik.
Şahsu megijed, amikor így lát.
Még csak ötéves, nem érti.
De tudod, mit?
Jó érzés volt, apa.
A megkötözéssel szinte átadtam magam valakinek, akiben megbízom.
Ekkor jutottak eszembe a hegek a te csuklódon.
Nem csak a szemünk színét
vagy az orrunk formáját örökölheti a gyerekünk.
Azt hiszem, a legsötétebb félelmeinket és gyötrő bánatunkat is átadhatjuk neki.
Tőled örököltem az alvászavarokat?
Te is ilyen voltál, apa?
Gyere, gyere!
Ünnepelünk. Gyere!
Foglaljon helyet, Davut úr!
Ülj ide!
Mi a baj?
Látszik a bajszodon, hogy bagózol. Vedd el!
Alvajárás?
Ezért van a bilincs.
Tudtam!
Na és…
a hallucinációk?
Nem létező dolgokat látni?
Szívdobogás?
Nehézlégzés?
Nyilván.
Micsoda megkönnyebbülés!
Állandóan azon tépelődtem,
mi a fene zajlik a fejemben.
Folyton ezen rágódtam.
„Beteg vagyok?”
„Mi van velem?”
De kiderült…
hogy te vagy az oka.
Anyu!
Ez a mellettem ülő úriember az édesapád.
Az összes szart, amit továbbadtál nekem…
mind tőle örökölted.
Nem fogadtak örökbe.
Most már békében nyugodhatsz.
Most rád iszom.
A végén azt hitte, örökbe fogadtátok. Tudod?
Azt mondta, „Nem ő a vér szerinti apám.
Különben nem hagyott volna el.”
Hogy lehet, hogy egy apa sosem keresi a lányát?
Vagy sosem válaszol a leveleire?
Azt mondta: „Nem is reagált arra, hogy unokája született.”
„Szerintem egy mecset udvarán talált engem, vagy valami.”
„Sosem éreztem, hogy szeret.”
„Sohasem szeretett.”
De van ilyen, tudod?
Tényleg előfordul.
A pszichológiában neve is van.
Ödipalitás.
Ritka…
de megtörténhet…
hogy egy apa nem szereti a gyerekét.
Hallgass!
Szart se tudsz!
Tényleg?
Mi történt?
Látod?
- Basszus! - Látod? Ezt a szagot érezted.
Eleget vártunk. Felhívom apát.
Épp hívni akartalak.
Mi történt?
Ma valaki követte és bezárta Şahsut az egyetemen.
A biztonsági őr közénk való. Ideadta a felvételt.
- Szólok Marannak. - Ne!
„Ne”? Ha ezt meglátja, hinni fog nekünk.
Már van bizonyítékunk.
Hátha elmegy Şahsuhoz, és csinál valamit.
Tenni fog valamit.
Jól vagy?
Ki engedte meg, hogy ide gyere?
Ittál?
Igen.
Méghozzá jó sokat.
De van valami hatása?
Az égvilágon semmi.
Persze.
Semmi bajod.
Jól vagyok.
Csak az idődet vesztegeted.
Mondtam, az egész családom őrült.
Nem érted?
Mind őrültek vagyunk.
Az egész rohadt pereputty őrült.
Anyám is pont így őrült meg.
Pontosan így.
Mit művelsz velem?
Semmit.
Akkor miért érzem ezt?
Mit?
Mintha ismernélek.
Régebbről.
Mintha mindig is ismertelek volna.
Az én…
Ilyen nincs!
Mi történt?
Add ide! Menj arrébb!
Apának igaza volt.
Azta!
Ne már, leoltotta a lámpát!
A feliratot fordította: Kwaysser Erika