Ikke lyv for meg igjen.
Unnskyld?
Jeg spurte om du var hjemme hos meg her om kvelden, og du nektet.
Jeg så fotavtrykkene dine.
Var de inne på rommet eller på balkongen? Fotavtrykkene?
Vil du inn i huset mitt igjen, vær mann nok til å bruke døren.
God morgen.
Hva var det med herr Davut?
Han gikk forbi meg uten å hilse.
Noen var inne hos Şahsu i natt.
Hvem?
Skal du ikke si noe til far?
Nei.
Han sa at de vil gå etter Şahsu og.
Kan han ha rett?
Han sier mye.
Skal vi tro på alt?
Så Şahsu må ha hatt besøk.
Hva annet kan det være, hvis ingen er ute etter henne?
Hva gjør du her, Hare? Hva er det du vil?
-Bare så du vet det, du faller for henne. -Ikke vær latterlig.
Du er bekymret, det merker jeg.
"Har hun noen?"
"Er noen ute etter henne?"
"Bør jeg se til henne? Går det bra med Şahsu?"
Jeg tar: "Å skape og bryte kjærlighetsbånd."
Jeg kan også ta "separasjonsangst".
Jeg kan ta alle artikler om unnvikende og engstelig tilknytning.
For en ironi.
Så kan du få trygg tilknytning. Hva syns du?
-Har du spist kebab her? -Jeg er vegetarianer.
Desto viktigere.
-Har du spist kebab her? -Jeg er opptatt.
Med hva da, liksom?
Jeg prøver å være en normal person, hvis du lar meg.
Vet du hva normale folk gjør i Adana?
De spiser kebab.
Å ja?
Ja.
Du er standhaftig.
Alltid.
-Ikke åpne øynene. Vi er snart fremme. -Greit, jeg skal ikke det.
Vet du hvorfor jeg oppfører meg som en idiot med lav IQ?
Ja, fordi du stoler på meg.
Nei, for ikke å skuffe deg, fordi jeg er snill.
Forsiktig, her er det en fartsdump.
Høyere. Enda høyere. Den er veldig høy. Litt til.
-Det var vel ingen fartsdump. -Du stoler på meg.
-Cihan… -Ok, vi er straks fremme.
Vi er fremme.
Er du klar?
Da lar jeg deg se.
Ta-da!
-Jøss! -Hva syns du?
Råfin!
Vent.
Kom.
Hold godt rundt meg, ok?
Og legg gjerne hodet her, hvis du vil.
Kjør nå, Cihan.
Jeg er lei. Er du ferdig?
Snart.
Ikke.
-Jeg må svare. -Jeg er nesten ferdig. Ikke rør deg.
Hare!
Yes, sir?
Har du snakket med noen?
Ja, vi hadde en lang samtale, for vi er jo en så sosial familie.
Jeg har ikke sagt noe. Hvordan det?
Ok, det er ingen fare. Jeg sjekket. Saken er avsluttet.
Ingen fare. Jeg vet hvem som var på rommet.
Vent litt nå.
-Du fulgte etter Şahsu? -Nå legger jeg på.
-Et øyeblikk. Et siste spørsmål. -Hva er det?
-Hvordan føles det? -Hvordan føles hva, Hare?
Å være sjalu.
Besatte kjerring.
Søta, vi skulle jo få først.
Takk.
-Så fin du er i dag. -Takk. Håper det smaker.
Søta!
Hvorfor vil du være et vanlig menneske?
-Det hjelper ikke meg. -Er du normal?
Du rullet en lahmacun rundt kebaben din.
Spis.
Analı kızlı. Fins ikke noe annet sted.
Vil du ha? Da bestiller jeg en til.
Nei. Jeg ble mett av å se deg spise. Ellers takk.
Da bestiller vi dessert.
-Kokk! Kan vi få litt bici bici? -På vei!
-To porsjoner. -Greit.
Hvor skal du?
Ha meg unnskyldt, jeg må på toalettet. Jeg må vaske ansiktet. Jeg koker.
-Desserten er på vei. -Straks tilbake.
Vær rask!
Greit, alt er fint. Det går bra.
-Er desserten kommet? -Den smeltet.
-Jeg har aldri smakt det før. Er det godt? -Nydelig. Smak.
Kjenner dere hverandre?
Ja.
Det liker hverandre visst ikke.
Jeg får stikke.
Professoren kommer ikke i morgen. Vis en film.
Greit.
-Ring meg hvis du trenger noe. -Ok.
Jeg er her.
-Hva driver du med? -Monterer en lås.
Hvorfor?
Så ikke hvem som helst kan gå inn.
Hva skal det bety?
Hva er det du antyder?
Dette er mitt hjem. Ingen får komme hit uten min viten.
Nå vet Maran det og.
Maran og?
Ba du ham om å ikke komme?
Hva er dette for noe? Skal du leke moralpoliti?
Du visste ikke navnet mitt før jeg kom hit.
Du ser ikke på meg engang.
Men når det kommer til min ære skal du leke bestefar?
Godt jobbet!
Gratulerer.
For en flott bestefar!
Davut har visst sagt noen greier. Jeg vet ikke hva, men ikke tenk på det.
Ingen fare.
Jeg sier unnskyld her.
Det går fint, sier jeg.
Hva er disse humørsvingningene?
Du kommer bort, nå ser du ikke på meg. Hva er dette?
Hva er det du vil?
Jeg prøver å forstå hvorfor du oppfører deg slik.
Hør her, jeg bryr meg ikke om forholdet ditt til bestefar.
Eller noen andre.
Jeg godtar unnskyldningen. Alt fint. Vi er venner. Helt greit.
Ok?
Du, hva er det med dem?
Vet vel ikke jeg.
-Hun får ham sinna igjen. -Skjøt jobben din, du.
Har dere nummeret til Maran?
Nei.
Synd.
Jeg skulle invitere ham opp på rommet.
På rommet?
Ja.
De folka der er litt reserverte.
De er litt… Altså…
-Hva heter det? -Asosiale.
Asosiale.
Han kommer neppe.
Jo, det gjør han.
Det er jeg sikker på.
Han sier ikke nei til meg.
Han har jo vært der før.
Kjære vene.
-Hva er det der? -Hva da?
-Du klemmer dem for flate. -Jeg kan da ikke dette.
Gjør det ordentlig.
-Lukk dem ordentlig. -Jeg gjorde det.
Kan jeg hjelpe til?
Vær så god.
-Se på henne. Dette har hun teken på. -Ja, det har jeg.
Da jeg var liten, var jeg mye syk.
Jeg kunne ikke gå ut og leke.
Så for å holde meg opptatt,
fant mor på leker med husarbeid og reparasjoner.
"Hvem kan stramme skruen best?"
"Eller hvem lager best suppe?"
-Jeg ble vant til husarbeid. -Jøss, moren din høres gøyal ut.
Veldig.
En gang, for å lære meg å fikse sikringer, bodde vi i mørket i en uke.
Hun hoppet ut og skremte meg hele tiden.
Sånn er du og!
Medine skremmer meg alltid.
Klart! Du lar deg skremme av ingenting.
Hvorfor skulle jeg det?
Så, hva hendte med moren din?
Hun ble syk.
Så gikk hun bort.
Kondolerer.
Du trenger ikke gjøre mer. Du har vært på jobb. Hvil deg litt.
Vi gjør oss ferdig, så roper vi når det er klart.
-"Så roper vi når det er klart"? -Hold tåta.
Å ikke vedgå en selv gjør en syk.
Hver gang vi flykter fra oss selv eller nekter å godta vår egen natur,
begår vi en ugjerning mot oss selv.
For samme hvor hardt vi prøver,
vil vårt egentlige jeg eksistere dypt der inne.
Eksistensialistene snur seg i grava.
Hvorfor?
Å velge å være en annen i stedet for en selv, er den dypeste fortvilelse.
Sa ikke Kierkegaard det?
Men vil ikke å finne en selv, dytte en mot ensomhet?
Det tar tid å finne seg selv.
Tid fylt av ingenting. Ensomhet.
Stillhet. Meditasjon.
En ekte, passiv konfrontasjon.
Man kan også være ute av stand til å finne en selv på egenhånd.
Man kan trenge andre.
Selv om dette er en personlig reise,
bør den ikke lede oss til ensomhet.
Å være en selv, er å gjøre alt
som får en til å føle seg levende, opprømt og motivert.
Man blir ett med seg selv, med sin identitet, med andre, med naturen.
Man kommuniserer med alt i harmoni.
-Kjenner du deg selv, frøken? -Det lurer jeg også på.
Kjenner du virkelig deg selv?
Nei.
Jeg søker fortsatt, jeg og.
Hjernen min… forteller meg ikke alltid sannheten.
Men jeg spør meg selv likevel.
"Hva er det som foregår i hodet mitt, inni meg?
Hvem er jeg egentlig? Hva slags person er jeg?"
Jeg flykter ikke. Jeg tar ansvar.
Jeg spiller ikke offerrollen.
Hvem vet? Kanskje det er derfor jeg valgte denne retningen?
Nok om meg. Skal vi se filmen nå?
Professor Tutku ba oss se denne.
Etter det skal vi snakke om personlighetsteorier.
De som vil, kan ta notater.
Vær så snill, sett telefoner på lydløs. Takk.
I går drømte jeg at jeg var på Manderley.
To hundre gram.
Tre hundre gram storborre.
En halvkilo tiggernøtt.
-Og ti kilo blomsterhonning. Imponerende familie! Så mye honning.
Svar, Diba.
For guds skyld, Diba!
Hvor er du, Diba?
Ikke la Şahsu være alene. Hører du? Ikke slipp henne av synet!
Jeg lurer på hvordan livet ville vært uten fru Van Hopper.
Uten den jobben.
Da ville jeg aldri dratt til Manderley.
Jeg ville aldri ha møtt deg.
Fru Van Hopper.
Hvorfor er du sen?
Beklager, jeg måtte vente på en pakke på posten.
Hvor er du, Diba? Ikke la Şahsu være alene.
Hei!
Hei! Vent!
Hei!
Hei! Stopp!
Hva vil du med meg?
Hjelp meg!
Hjelp!
Hjelp meg! Er det noe der? Åpne opp døren!
Hjelp meg!
Hjelp!
Slipp meg ut! Flytt deg!
Rolig. Det går bra.
Alt i orden. Det går bra.
Şahsu.
Hva skjedde?
Det går bra.
Şahsu.
Hva skjedde? Fant dere ut hvem han var?
Det var ingen der. Lageret var tomt.
Hva? Det var en slange.
Det skjer iblant.
Den søkte nok ly fra varmen.
De fant ikke den heller.
Jeg så det med mine egne øyne. Det var en høy mann med hette.
Vekterne sjekket. De fant ingen.
Şahsu.
Vent litt, Şahsu. Şahsu!
-Cihan. -Jeg ba deg holde deg utenfor.
Hadde du passet på, hadde jeg gjort det.
Jeg tar meg av Şahsu når vi er på campus.
Hold deg unna.
Şahsu!
Jenta er omringet av sinne.
Fordi det har begynt.
Hun våkner.
Hun skader vel ikke mennesker? Så sterk er hun ikke enda.
Det kan hun ikke.
Men andre kan det.
Lukten kommer ikke fra Anavarza. Den kommer herfra.
Fra våre egne?
Noen av oss har mistet troen.
Det er et stort problem.
Vi må forenes umiddelbart.
Hvorfor kom du, Ural?
Maran.
Han tror ikke.
Han syns ikke det er rett. For mange har kommet til skade.
Men han forstår ikke.
Om han ikke gjør sin del, vil enda flere komme til skade.
Vi har levd slik i århundrer.
Blant menneskene.
Alltid i skjul.
Vi gjemmer oss for å holde på fred og stabilitet.
Men hvis systemet kollapser,
hvis mennesker og Mar-folket går i krig,
og Maran ikke bruker sin lidenskap og kjærlighet for Şahsu rett…
kommer ingen vinnende ut av krigen, herr Tamar.
Et menneske og en Mar vil falle for hverandre.
Og på den dagen, vil Şahmaran komme tilbake til verden.
Du må ha tro.
Uansett hva din sønn sier,
kan han ikke unngå sin skjebne.
Vent og se.
Jeg bandt meg selv til sengen.
Søvngjengeriet er blitt verre.
Å se meg slik skremmer Şahsu.
Hun er bare fem år og forstår ikke.
Men vet du hva?
Det føltes godt, far.
Det føltes som å gi meg hen til en jeg stoler på.
Det var da jeg husket merkene på håndleddene dine.
Man gir ikke bare sin øyenfarge eller nesefasong videre til sitt barn.
Man gir dem også sin dypest frykt og mørkeste anger.
Er mine søvnvansker en arv fra deg?
Var du også som meg, far?
Kom!
Vi feirer. Kom!
Vil du ikke sette deg, herr Davut?
Slå deg ned.
Hva er det?
Jeg kan se at du røyker på barten din. Her.
Søvngjengeri?
Det forklarer håndjernene.
Jeg visste det.
Hva med…
Hallusinasjoner?
Å se ting som ikke er der?
Hjertebank?
Pustevansker?
Så klart.
Å!
For en lettelse.
Jeg spurte meg selv til stadighet, ikke sant?
"Hva er dette inni hodet mitt?"
Jeg plaget meg selv.
"Er jeg syk?"
"Hva er det med meg?"
Det viser seg…
at det var deg.
Mor!
Herren som sitter her med meg er din biologiske far.
Alle jævla ting du opplevde og ga videre til meg…
De kom fra ham.
Så du er ikke adoptert.
Du kan finne fred.
Jeg drikker til ære for deg.
Mot slutten trodde hun at hun var adoptert, vet du det?
Hun sa: "Han var nok ikke min biologiske far."
"Da ville han ikke forlatt meg."
Hvordan kan en person aldri ringe sin egen datter?
Eller svare på brevene hennes?
Hun sa: "Han svarte ikke engang da han hadde fått et barnebarn.
Han fant meg nok forlatt utenfor moskeen eller noe.
Han følte aldri noe.
Han ble vel aldri glad i meg."
Men det er mulig, vet du det?
Det er det faktisk.
Det er faktisk en ting innen psykologien.
Ødipalitet.
Det er sjeldent…
men mulig…
for en far å ikke elske barnet sitt.
Hold munn.
Du vet ikke en dritt.
Ikke?
Hva skjedde?
Ser dere?
-Faen! -Ser dere?
Det var dette du kjente lukten av. Vi har ventet lenge nok. Jeg ringer far.
-Jeg skulle til å ringe deg. -Hva har hendt?
Noen fulgte etter Şahsu på campus i dag.
Vekterne er en av oss. Han ga meg opptaket.
-Jeg skal fortelle Maran det. -Nei.
"Nei"? Når han ser det, vil han tro oss. Nå har vi bevis.
-Kanskje han går til Şahsu og gjør noe. -Han kommer til å gjøre noe.
Går det bra?
Hvem har gitt deg lov til å komme hit?
-Har du drukket? -Ja.
Jeg har drukket masse.
Men påvirket det meg?
Nei, det gjorde det ikke.
Nei da.
Du er helt fin.
Det er jeg.
Du kaster bort tiden din.
Jeg har jo sagt det, familien min er gærne. Skjønner du ikke?
Vi er gærne.
Hele slekta er gærne.
Dette er nøyaktig slik mor gikk fra vettet.
Slik mistet hun forstanden.
Hva er det du gjør med meg?
Ingenting.
Så hvorfor føler jeg meg slik?
Hvordan da?
Som om jeg kjenner deg.
Fra tidligere.
Som om jeg alltid har kjent deg.
Min…
Seriøst?
Hva skjedde?
Få den. Flytt deg.
Far hadde rett.
Jøye meg!
Nei, han skrudde av lyset!
Tekst: Elin Wikstrøm