‎Să nu mă mai minți!
‎Poftim?
‎Te-am întrebat dacă ai fost deunăzi ‎la mine acasă și ai negat.
‎- Ți-am văzut urmele în camera ei. ‎- În cameră sau pe balcon? Urmele?
‎Dacă vrei să mai intri, ‎ai curajul și intră pe ușă!
‎'Neața, nea Davut.
‎Ce are nea Davut?
‎Nici nu m-a salutat.
‎Cineva a intrat aseară la Șahsu.
‎Cine?
‎Nu-i spui tatei?
‎Nu.
‎A zis că și Șahsu va fi o țintă. ‎Poate că avea dreptate?
‎El spune multe.
‎Credem tot ce spune?
‎Atunci, și-o fi adus un tip.
‎Ce altceva, dacă nu o vânează nimeni?
‎Ce cauți aici, Hare? Ce vrei de la mine?
‎- Hai să-ți spun! Te îndrăgostești de ea. ‎- Nu fi caraghioasă!
‎Văd că ești îngrijorat.
‎„Oare o fi cineva?
‎Oare o vânează cineva?
‎Oare să văd ce e cu ea?
‎Oare Șahsu e bine?”
‎O să iau ‎Cum se fac și se rup ‎legăturile afective.
‎Mai iau și ‎Anxietatea de separare.
‎De fapt, o să iau toate articolele ‎despre atașamentul evitant și anxios.
‎Ceea ce e culmea.
‎Tu ia atașamentele sigure! Ce părere ai?
‎Ai gustat chebapul de aici?
‎Sunt vegetariană.
‎Cu atât mai importantă întrebarea mea. ‎Ai gustat chebapul de aici?
‎- Am treabă, Cihan. ‎- Cu ce?
‎Încerc să duc o viață normală, ‎dacă îmi dai voie.
‎Să-ți spun eu ‎cum se trăiește normal în Adana.
‎Mâncând chebap.
‎Serios?
‎Serios.
‎Ești insistent.
‎Întotdeauna.
‎Nu deschide ochii! Aproape am ajuns.
‎Bine, nu-i deschid.
‎Știi de ce mă port ‎de parcă n-am pic de minte?
‎Da. Din cauza mea.
‎Nu, sunt drăguță ‎ca să nu-ți rup inima.
‎Ai grijă la bordură. Atenție!
‎E înaltă. Foarte înaltă.
‎Încă puțin.
‎- Nu era bordură, nu? ‎- Vezi, ai încredere în mine.
‎- Cihan… ‎- Bine. Aproape am ajuns.
‎Aici e.
‎Ești gata?
‎Îmi iau mâinile.
‎Poftim!
‎- Aoleu! ‎- Ce părere ai?
‎E grozavă.
‎Așteaptă!
‎Vino încoace!
‎Ia-mă de mijloc și ține-te bine!
‎Și îți poți sprijini capul aici undeva.
‎Haide, Cihan!
‎Mă plictisesc. N-ai terminat încă?
‎Aproape.
‎- Nu! ‎- Trebuie să răspund.
‎Aproape am terminat. Nu mișca!
‎Hare!
‎Da, domnule?
‎Ai spus cuiva?
‎Sigur. Am avut o discuție îndelungată, ‎că așa suntem noi, vorbăreți din fire.
‎N-am spus nimănui. De ce?
‎Bine. Nu e nicio primejdie.
‎Am verificat. Cazul e închis.
‎Nu da alarma! ‎Știu cine a intrat în camera ei.
‎Ia stai o clipă!
‎Deci, ai urmărit-o pe Șahsu?
‎O să închid, Hare.
‎Stai un pic! Mai am o întrebare.
‎Ce este?
‎Cum e?
‎Ce anume, Hare?
‎Să fii gelos.
‎Zgripțuroaico!
‎Păpușă, nu le aduci aici întâi?
‎Mersi.
‎- Arăți bine azi. ‎- Mersi. Poftă bună!
‎Drăguță mai ești!
‎De ce vrei să fii un om normal?
‎- Normalitatea nu mă ajută. ‎- Tu ești normal?
‎Tocmai ți-ai împachetat chebapul cu lipie.
‎Mănâncă și tu!
‎Analı kızlı.‎ Doar aici găsești.
‎Vrei? Dacă vrei, îmi mai comand una.
‎Nu. Mă satur doar privindu-te. Mersi.
‎Sigur o să mănânci desert.
‎- Dom' bucătar! Se poate niște ‎bici bici? ‎- Imediat!
‎- Vrem două. ‎- Bine.
‎Unde te duci?
‎La toaletă, dacă îmi dai voie.
‎Mă spăl pe față. E zăpușeală.
‎- Vine desertul. ‎- Mă întorc imediat.
‎Grăbește-te!
‎Totul e în regulă. Acum ești bine.
‎- A venit ‎bici bici? ‎- S-a topit până ai venit.
‎- N-am mai gustat. Cum e? ‎- Delicios. Gustă!
‎- Vă cunoașteți? ‎- Da.
‎Bănuiesc că nu vă simpatizați.
‎Eu am plecat. Doamna profesoară ‎nu vine mâine. Le pui un film bobocilor.
‎Bine.
‎- Să mă suni dacă ai nevoie de ceva. ‎- Bine.
‎Sunt aici.
‎Ce faci?
‎Montez o încuietoare.
‎De ce?
‎Ca să nu mai intre oricine.
‎Ce vrei să spui?
‎Spune-mi ce încerci să sugerezi!
‎E casa mea. Nu se intră fără știrea mea. ‎I-am spus și lui Maran.
‎I-ai spus și lui Maran? ‎I-ai spus să nu vină aici?
‎Despre ce e vorba?
‎Ești de la brigada pentru moravuri?
‎Până să vin, nici nu știai cum mă cheamă.
‎Nici nu te uiți la mine.
‎Dar când e vorba de onoare, ‎faci pe bunicul?
‎Bravo!
‎Felicitări!
‎Ești un bunic a-ntâia!
‎Bănuiesc că Davut ți-a spus niște lucruri.
‎Nu știu ce, dar nu-l băga în seamă!
‎E în regulă.
‎Ai nevoie de subtitluri? Îmi cer scuze.
‎Am zis că e în regulă.
‎Ce-i cu toanele asta?
‎Ba vii la mine, ba nici nu mă privești. ‎Ce se petrece?
‎Șahsu, ce vrei?
‎Încerc să înțeleg de ce reacționezi așa.
‎Nu-mi pasă ce relație ai cu bunicul tău.
‎Sau cu altcineva.
‎Îți accept scuzele. ‎E în regulă. Suntem prieteni.
‎Nicio problemă.
‎Bine?
‎Ascultă! Ce e cu ei?
‎Cine știe?
‎- Iar o să-l supere. ‎- Tu vezi-ți de treabă!
‎Aveți numărul lui Maran?
‎Nu.
‎La naiba!
‎Să-l invit în camera mea, la un pahar.
‎În camera ta?
‎Oamenii ăia sunt mai retrași.
‎Sunt mai… Ca să zic așa…
‎- Cum îi zice? ‎- Antisociali.
‎Da, antisociali.
‎Nu cred că ar veni.
‎Ba da.
‎Sunt sigură că ar veni. Nu m-ar refuza.
‎Că doar n-ar veni pentru prima oară.
‎Doamne!
‎- Ce-i aia, Salih? ‎- Ce?
‎- O turtești. Nu-ți mai vine s-o mănânci. ‎- Nu știu ce fac.
‎Fă o treabă ca lumea!
‎Închide-le bine!
‎Așa am făcut.
‎Vă pot ajuta?
‎Te rog!
‎Uită-te la ea! Se pricepe.
‎Sigur că da.
‎Când eram mică, mă îmbolnăveam adeseori.
‎Nu mă puteam duce la joacă.
‎Ca să nu mă plictisesc,
‎mama inventa jocuri ‎cu treburi prin casă și reparații.
‎„Oare se pot strânge șuruburile?”
‎Sau „Cine face ciorba cea mai bună?”
‎Așa că m-am obișnuit.
‎- Serios? Mama ta e mare figură. ‎- Absolut.
‎Odată, ne-a lăsat pe întuneric o săptămână
‎ca să învăț cum se repară siguranțele.
‎Și sărea din unghere, să mă sperie.
‎Și tu faci așa!
‎Medine mă sperie întruna.
‎Sigur! Îți cauți pretexte ca să te sperii.
‎De ce aș face asta?
‎Și ce s-a întâmplat cu mama ta?
‎S-a îmbolnăvit.
‎Și s-a stins.
‎Condoleanțe!
‎Nu mai e nevoie, gata! ‎Abia ai venit de la muncă. Odihnește-te!
‎Terminăm noi ‎și te anunțăm când e gata. Du-te!
‎- „Te anunțăm când e gata”? ‎- Gura! Ajunge!
‎Când te negi pe sine, te îmbolnăvești.
‎În fiecare clipă când te abandonezi ‎sau îți negi natura,
‎comiți o crimă contra propriului eu.
‎Dar oricât ai nega,
‎eul tău continuă să existe ‎adânc, în sinea ta.
‎Existențialiștii se răsucesc în mormânt.
‎De ce?
‎Dacă alegi să fii altcineva ‎în loc să fii tu însăți,
‎asta denotă disperare.
‎Nu spune așa Kierkegaard?
‎Doamnă, nu cumva găsirea eului ‎ne forțează să fim singuri?
‎Găsirea eului e un proces de durată.
‎E nevoie de timp. De solitudine.
‎De tăcere. De meditație.
‎O confruntare reală, pasivă.
‎Desigur, e posibil să nu reușiți ‎să vă găsiți eul de unii singuri.
‎Să aveți nevoie de alții.
‎Deși e o călătorie personală,
‎n-ar trebui să sfârșiți în singurătate.
‎Să fiți voi înșivă înseamnă
‎să faceți tot ce umple de viață, ‎vă entuziasmează, vă motivează.
‎Și să deveniți una ‎cu eul, cu identitatea voastră,
‎cu alții, cu natura.
‎Să comunicați în armonie.
‎Vă cunoașteți eul, doamnă?
‎Și eu sunt curioasă. ‎Chiar vă cunoașteți eul?
‎Nu.
‎Încă mai caut.
‎Mintea mea… nu-mi spune ‎întotdeauna adevărul.
‎Dar continui să mă întreb.
‎„Ce se petrece în mintea mea, în mine?
‎Cine sunt eu? Ce fel de om sunt?”
‎Deci nu fug.
‎Îmi asum răspunderea.
‎Nu fac pe victima.
‎Cine știe? Poate de aceea ‎am ales acest domeniu.
‎Suficient despre mine. ‎Ne uităm la un film?
‎Dna profesoară a propus acest film.
‎După aceea, vom discuta ‎teorii despre personalitate.
‎Puteți lua notițe, dacă vreți.
‎Telefoanele în modul silențios, ‎vă rog. Mulțumesc.
‎Azi-noapte am visat ‎că m-am întors la Manderley.
‎Două sute de grame.
‎Trei sute de grame de brusture mare.
‎O juma' de kil de colții babei.
‎- Zece kile de miere de flori. ‎- O familie impresionantă!
‎E multă miere.
‎Răspunde, Diba!
‎Diba, pentru Dumnezeu!
‎Diba, unde ești?
‎N-o lăsa singură pe Șahsu. Auzi? ‎Să n-o scapi din ochi!
‎Și mă întreb cum ar fi fost viața mea ‎fără dna Van Hopper.
‎Fără slujba aceea.
‎Dacă nu era ea, ‎nu aș fi ajuns la Manderley.
‎Și nu te-aș fi cunoscut.
‎Dnă Van Hopper!
‎Unde ai zăbovit?
‎Scuze, am așteptat un colet la poștă.
‎Diba, unde ești? ‎N-o lăsa singură pe Șahsu.
‎Așteaptă!
‎Oprește-te!
‎Ce vrei de la mine?
‎Cineva, ajutor!
‎Ajutor!
‎Ajutor! Ajutați-mă! Deschideți ușa!
‎Ajutor!
‎Lasă-mă să ies! Dă-te!
‎Liniștește-te! E în regulă.
‎E în regulă. Gata.
‎Șahsu!
‎Ce s-a întâmplat?
‎E în regulă.
‎Șahsu!
‎Ce s-a întâmplat?
‎Ați aflat cine era?
‎Nu era nimeni. Clădirea era goală.
‎Poftim? Era un șarpe.
‎Mai vedem câte unul.
‎S-o fi adăpostit la răcoare.
‎Nici pe el nu l-au găsit.
‎L-am văzut cu ochii mei.
‎Era un bărbat înalt, cu glugă.
‎Cei de la pază au verificat. Nimic.
‎Șahsu!
‎Șahsu, așteaptă o clipă! Șahsu!
‎- Cihan! ‎- Ți-am spus să nu te amesteci!
‎Și nu o făceam, dacă nu erai neatent.
‎Când suntem aici, eu mă ocup de Șahsu.
‎Nu te amesteca!
‎Șahsu!
‎Fata e învăluită de furie.
‎Fiindcă a început.
‎Cealaltă se trezește.
‎Dar nu va ataca oameni, nu? ‎Încă nu e în putere.
‎Nu poate.
‎Dar altcineva poate.
‎Mirosul nu vine din Anavarza. Ci de aici.
‎De la ai noștri?
‎Unii dintre noi și-au pierdut credința.
‎Asta e o mare problemă.
‎Trebuie să ne unim.
‎De ce ai venit, Ural?
‎Maran.
‎El nu crede.
‎Adică, nu i se pare corect.
‎Zice că a chinuit prea mulți.
‎Dar el nu înțelege.
‎Vor suferi și mai mulți ‎dacă el nu-și face treaba.
‎Așa am trăit de secole.
‎Între oameni.
‎Ferindu-ne întruna.
‎Ascunzându-ne ‎pentru a păstra pacea și stabilitatea.
‎Dar dacă sistemul se prăbușește,
‎dacă oamenii luptă cu neamul baziliscului,
‎dacă Maran nu-și folosește judicios ‎pasiunea și iubirea pentru Șahsu…
‎atunci nu vor exista învingători, Tamar.
‎Un om și cineva din seminția baziliscului ‎se vor îndrăgosti.
‎Iar în acea zi, Șahmaran ‎se va întoarce pe lumea noastră.
‎Trebuie să crezi.
‎Orice ar spune fiul tău,
‎nu va reuși să își evite soarta.
‎O să vezi tu.
‎Aseară m-am legat de pat.
‎Somnambulismul s-a agravat.
‎Șahsu se sperie când mă vede așa.
‎Are doar cinci ani, deci nu înțelege.
‎Dar știi ceva?
‎A fost bine, tată.
‎Când m-am legat, am simțit ‎că mă încred în cineva de nădejde.
‎Și atunci, mi-am amintit urmele ‎de la încheieturile tale.
‎Copilul nu moștenește de la părinți ‎doar culoarea ochilor sau forma nasului.
‎Ci și cele mai cumplite temeri ‎și cele mai amarnice regrete.
‎Am moștenit de la tine somnul tulburat?
‎Ai fost ca mine, tată?
‎Vino încoace!
‎Sărbătorim. Vino încoace!
‎Nu luați loc, domnu' Davut?
‎Poftiți!
‎Ce este?
‎Știu că fumezi după mustața ta. Ia-o!
‎Ești somnambul?
‎Asta explică urmele de cătușe.
‎Am știut eu.
‎Dar…
‎halucinații?
‎Vezi lucruri care nu există?
‎Ai palpitații?
‎Simți că te sufoci?
‎Evident.
‎Ce ușurare!
‎Mă tot întrebam, știi?
‎„Ce-o fi în capul meu?”
‎Îmi făceam reproșuri.
‎„Oi fi bolnavă?”
‎„Ce se întâmplă cu mine?”
‎Se dovedește…
‎că tu erai.
‎Mamă!
‎Domnu' de lângă mine e tatăl tău biologic.
‎Toate porcăriile pe care le-ai avut ‎și mi le-ai transmis…
‎Toate au venit de la el.
‎Deci, nu ai fost adoptată.
‎Acum îți poți găsi liniștea.
‎Beau în cinstea ta.
‎La final, credea că fusese adoptată.
‎A zis: „Cred că nu era ‎tatăl meu biologic.
‎Altfel, nu m-ar fi părăsit.”
‎Cum poate cineva ‎să nu-și sune niciodată fiica?
‎Sau să nu-i răspundă la scrisori?
‎A zis: „N-a răspuns ‎nici când i s-a născut nepoata.
‎Pesemne că m-a găsit abandonată ‎în curtea unei moschei.
‎Și n-a ținut la mine.
‎Nu m-a iubit.”
‎Dar se poate, știi?
‎Tot ce se poate.
‎De fapt, e o chestie în psihologie.
‎Complexul lui Oedip.
‎E rar…
‎dar este posibil…
‎ca un tată să nu-și iubească copilul.
‎Ține-ți gura!
‎Nu știi nimic.
‎Serios?
‎Ce s-a întâmplat?
‎Vezi?
‎- La naiba! ‎- Vezi? Asta ai mirosit.
‎Am așteptat destul. Îl chem pe tata.
‎Tocmai voiam să te chem.
‎Ce s-a întâmplat?
‎Cineva a urmărit-o azi pe Șahsu ‎la universitate.
‎Tipul de la pază e de-al nostru. ‎Mi-a trimis imaginile.
‎- Îi spun lui Maran. ‎- Nu.
‎„Nu”? O să vadă și o să ne creadă.
‎Acum avem dovada.
‎Poate se duce la Șahsu și face ceva.
‎Chiar o să facă ceva.
‎Te simți bine?
‎Cine ți-a dat voie să vii aici?
‎- Ai băut? ‎- Da.
‎Și încă mult.
‎Dar m-a afectat?
‎Nu, nu m-a afectat.
‎Sigur.
‎Pari în regulă.
‎Sunt în regulă.
‎Îți pierzi vremea.
‎Ascultă-mă pe mine, ‎familia mea e nebună! Nu pricepi?
‎Suntem nebuni cu toții.
‎Toată familia mea e dilie.
‎Exact așa și-a pierdut mama mințile.
‎Așa și le-a pierdut.
‎Ce îmi faci?
‎Nimic.
‎Atunci, de ce mă simt așa?
‎Cum „așa”?
‎De parcă te-aș cunoaște.
‎De mai demult.
‎De parcă te-aș cunoaște dintotdeauna.
‎Eu…
‎Nu se poate!
‎Ce s-a întâmplat?
‎Dă-mi-l! Mișcă-te!
‎Tata avea dreptate.
‎Aoleu!
‎Nu, a stins lumina!
‎Subtitrarea: Nicu Teodorescu