Ljug inte för mig igen.
Ursäkta?
Jag frågade dig om du hade varit i huset häromkvällen och du sa nej.
Men jag såg skoavtrycken.
Såg du skoavtryck i hennes rum eller på balkongen?
Visa lite ryggrad och använd dörren nästa gång.
God morgon, Davut.
Vad var det med honom?
Han hälsade inte ens.
Nån var i Şahsus rum i natt.
Vem då?
Ska du berätta för pappa?
Nej.
Han sa att Şahsu är en måltavla. Stämmer det?
Han säger mycket.
Ska vi tro på allt?
Şahsu tog med sig nån hem.
Så måste det väl vara om ingen är ute efter henne.
Vad är det du vill, Hare?
-Du är på väg att falla för henne. -Fåna dig inte.
Jag ser att du är orolig.
"Var det nån där?
Är det nån som är ute efter henne?
Ska jag titta till henne?
Är Şahsu okej?"
Jag tar "Skapandet och brytandet av känslomässiga band".
Och "Separationsångest".
Jag tar alla artiklar om undvikande och ängsliga anknytningar.
Ironiskt, jag vet.
Du kan ta trygga anknytningar. Vad säger du?
-Har du ätit kebab här? -Jag är vegetarian.
Då är frågan ännu viktigare.
-Har du ätit kebab här? -Jag är upptagen.
Med vadå?
Jag försöker vara en normal människa, om det går bra.
Vet du vad normala människor gör i Adana?
De äter kebab.
Jaså?
Ja.
Du är envis.
Alltid.
Fortsätt blunda. Vi är snart där.
Okej.
Vet du varför jag beter mig som en idiot med lågt IQ?
Ja. För att du litar på mig.
Nej, jag är snäll för att inte såra dig.
Akta guppet här. Försiktigt.
Du måste kliva högre. Lite till.
-Det fanns inget gupp, va? -Du ser. Du litar på mig.
-Cihan… -Okej. Vi är snart framme.
Här är den.
Redo?
Nu ska du få se.
Ta-da!
-Wow! -Vad tycker du?
Vad cool den är.
Vänta.
Kom.
Lägg armarna runt min midja.
Och du kan lägga huvudet här nånstans.
Kör nu, Cihan.
Jag har tråkigt. Är du klar snart?
Strax.
Låt bli.
Jag måste svara.
Jag är nästan klar. Ligg kvar.
Hare!
Ja, herrn?
Har du pratat med nån?
Javisst. Vi pratade länge. Vi är en väldigt social familj.
Nej, jag har inte sagt nåt. Hur så?
Okej. Det är ingen fara.
Jag har kollat. Det är lugnt.
Vi kan andas ut. Jag vet vems skoavtrycken var.
Vänta.
Följer du efter Şahsu?
Jag lägger på nu.
-Vänta! Jag har en fråga till. -Vad?
Hur känns det?
Vilket då?
Att vara svartsjuk.
Din satmara.
Servera oss istället, snygging.
Tack.
-Vad fin du är idag. -Tack. Varsågoda.
Vilken sötnos!
Varför vill du vara normal?
-Det hjälper inte mig. -Är du normal?
Du har rullat in din kebab i en lahmacun.
Smaka.
Analı kızlı. Det finns bara här.
Vill du ha dem? Då beställer jag mer.
Nej. Jag blir mätt bara av att se på dig.
Du vill säkert ha efterrätt.
-Ursäkta! Kan vi få bici bici? -Ska bli!
-Två! -Okej.
Vart ska du?
Du får ursäkta. Jag måste besöka damrummet.
Jag måste svalka mig i ansiktet.
-Efterrätten är på väg. -Strax tillbaka.
Skynda dig!
Allt är bra. Det är ingen fara.
-Är bici bicin här? -Den hann smälta.
-Jag har aldrig ätit det förut. -Det är jättegott. Smaka.
-Känner ni varann? -Ja.
Ni verkar inte gilla varann.
Jag sticker.
Professorn är borta imorgon. Du får visa en film.
Okej.
-Ring om du behöver nåt. -Okej.
Jag finns här.
-Vad gör du? -Fixar ett lås.
Varför det?
Så att folk inte kan knalla in.
Vad menar du?
Säg det rakt ut istället för att antyda saker.
Det är mitt hus. Jag vill veta vilka som är här.
Jag sa till Maran.
Maran?
Sa du åt honom att inte komma hit?
Vad menar du? Ska du leka moralpolis?
Du visste inte ens vad jag hette förut.
Du ser inte ens på mig.
Ska du bete dig som min morfar och försvara min heder nu?
Bravo.
Gratulerar. Du är en fantastisk morfar.
Davut sa tydligen nåt till dig. Du behöver inte bry dig om honom.
Det är lugnt.
Jag försöker be om ursäkt.
Men det är lugnt.
Vilka humörsvängningar.
Vill du inte ens se på mig nu? Vad är det som pågår?
Şahsu, vad vill du?
Jag försöker förstå mig på dig.
Jag bryr mig inte om ditt förhållande till din morfar. Eller till nån annan.
Ursäkten är godtagen. Vi är vänner. Det är lugnt.
Okej?
Du, vad är det med dem?
Vem vet?
-Hon gör honom sur igen. -Gör det du ska bara.
Har ni Marans telefonnummer?
Nej.
Sablar.
Jag ville bjuda honom på ett glas i mitt rum.
I ditt rum?
Ja.
De är lite reserverade.
De är lite… Jag menar…
-Vad heter det? -Asociala.
Ja, asociala.
Han skulle ändå inte komma.
Jodå.
Det skulle han nog.
Mig säger han inte nej till. Och han har ju varit här förut.
Herregud…
-Vad gör du, Salih? -Vadå?
Du mosar dem. De ser oätliga ut.
Jag vet inte hur man gör.
Gör det ordentligt.
-De måste slutas. -Jag gör ju det.
Får jag hjälpa till?
Visst.
Titta. Hon kan sin grej.
Ja.
Jag var ofta sjuk som barn.
Jag kunde inte leka ute.
Så för att roa mig
gjorde mamma en lek av hushållsarbete och andra sysslor.
"Vem kan skruva åt hårdast?"
Eller "vems soppa blir godast?" Så jag lärde mig.
-Det låter som om hon var rolig. -Verkligen.
En gång bodde vi i mörker en vecka
bara för att jag skulle lära mig att laga strömbrytare.
Och hon hoppade fram ur skuggorna för att skrämma mig.
Så gör du också!
Medine skrämmer mig jämt.
Ja, men du tar ju alla chanser att bli skrämd.
Vad menar du?
Vad hände med din mamma?
Hon blev sjuk. Och gick bort.
Jag beklagar.
Du behöver inte göra fler. Du kom nyss hem från jobbet. Vila lite.
Vi gör klart dem och säger till när maten är klar.
-"Vi säger till när maten är klar"? -Håll tyst.
Att förtränga sitt rätta jag gör en sjuk.
Varje gång man förnekar sitt innersta väsen,
begår man ett brott mot sig själv.
För hur man än förnekar det,
fortsätter det att existera nånstans djupt där inne.
Existentialisterna vänder sig i sina gravar.
Varför är det så?
Att vara nån annan istället för att vara sig själv
är den djupaste sorgen.
Var det inte så Kierkegaard sa?
Men drivs man inte mot ensamheten om man hittar sig själv?
Det tar tid att hitta sitt rätta jag.
Ledig tid. Ensamhet.
Tystnad. Meditation.
En sann, passiv konfrontation.
Samtidigt kanske man inte kan hitta sig själv på egen hand.
Man kanske behöver andra.
Även om det är en personlig resa,
ska man inte behöva vara ensam i slutänden.
Att vara sig själv är att göra allt
som får en att känna sig levande. Allt som är spännande och motiverande.
Man blir ett med sitt jag, med sin identitet,
med andra, med naturen.
Man kommunicerar med allt i harmoni.
-Har du hittat dig själv? -Det undrar jag också.
Känner du verkligen dig själv?
Nej.
Jag söker fortfarande.
Mitt inre säger inte alltid som det är.
Men jag frågar mig fortfarande.
"Vad pågår i mitt huvud, inom mig?
Vem är jag egentligen? Vilken sorts person är jag?"
Så jag flyr inte. Jag tar mitt ansvar.
Jag spelar inte offer.
Vem vet? Kanske var det därför jag valde det här ämnet.
Nog omg mig nu.
Ska vi se på filmen? Professor Tutku ville visa den för er.
Efter det ska vi tala om personlighetsteorier.
Ni kan anteckna om ni vill.
Var snälla och stäng av ljudet på era mobiler. Tack.
Jag drömde att jag var på Manderley igen.
Tvåhundra gram.
Trehundra gram av kardborre.
Ett halvt kilo tiggarnötter.
Tio kilo blomsterhonung.
Vilken imponerande familj! Det är mycket honung.
Svara, Diba.
Diba, för Guds skull!
Diba, var är du?
Lämna inte Şahsu ensam, okej? Släpp henne inte ur sikte.
Jag undrar hur mitt liv hade sett ut utan fru Van Hopper.
Utan det arbetet.
Utan henne hade jag aldrig åkt till Manderley.
Jag hade aldrig träffat dig.
Fru Van Hopper.
Vad du dröjde.
Ursäkta. Jag fick vänta på ett paket på posten.
Diba, var är du? Lämna inte Şahsu ensam, okej?
Hallå!
Hallå! Vänta!
Hallå!
Hallå! Stanna!
Vad vill du mig?
Hjälp!
Hjälp mig! Öppna dörren!
Hjälp!
Släpp ut mig! Flytta på dig!
Lugna dig. Det är ingen fara.
Ingen fara. Allt är bra.
Şahsu.
Vad hände?
Såja.
Şahsu.
Hur gick det? Fick ni reda på vem det var?
Det var ingen där. Det var tomt.
Va? Det var en orm där.
Det händer ibland.
-Den sökte väl skydd mot hettan. -De hittade inte den heller.
Jag såg honom med egna ögon. En lång man med huvan över huvudet.
Vakterna hittade ingen.
Şahsu.
Vänta lite. Şahsu!
-Cihan. -Du skulle hålla dig borta.
Ja, men du var oförsiktig.
Jag tar hand om Şahsu när vi är här.
Håll dig borta.
Şahsu!
Flickan är omgiven av ilska.
Det har börjat.
Hon vaknar snart.
Hon kan väl inte skada människor? Så stark är hon inte än.
Nej.
Men nån annan kan det.
Doften kommer inte från Anavarza, utan härifrån.
Från vår sort?
Några av oss har förlorat sin tro.
Det är ett stort problem.
Vi måste enas omedelbart.
Varför kom du hit, Ural?
Maran.
Han tror inte.
Han tycker inte att det är rätt. Att det har skadat för många.
Men han förstår inte.
Ännu fler kommer till skada om han inte gör sitt.
Det är så här vi har levt i århundraden. Bland människor.
I det fördolda.
Vi gömde oss för fredens och stabilitetens skull.
Men om systemet dukar under,
om människor och Marfolk börjar strida,
om Maran inte använder sin kärlek till Şahsu på rätt sätt…
Då kan ingen vinna det där kriget, Tamar.
En människa och en Mar kommer att förälska sig i varann.
Och den dagen återvänder Şahmaran till vår värld.
Du måste tro.
Vad din son än säger,
kan han inte undkomma sitt öde.
Du ska få se.
Jag band mig vid sängen i natt.
Sömngången blir allt värre. Şahsu blir rädd när hon ser mig.
Hon är bara fem, så hon förstår inte.
Men vet du vad? Det kändes bra, pappa.
När jag band fast mig överlämnade jag mig åt nån annan.
Sen mindes jag märkena på dina handleder.
Ens barn ärver inte bara ens ögonfärg eller formen på ens näsa.
De ärver även ens djupaste rädslor och mörkaste hemligheter.
Ärvde jag sömnproblemen av dig?
Var du som jag, pappa?
Kom hit.
Vi firar. Kom.
Du kan väl slå dig ner.
Sätt dig. Vad är det med dig?
Det syns på mustaschen att du röker. Ta den.
Går du i sömnen?
Det förklarar handbojorna.
Jag visste det.
Vad sägs om…
…hallucinationer?
Om att se saker som inte finns?
Hjärtklappning?
Andningssvårigheter?
Självklart.
Puh!
Vilken lättnad.
Jag frågade mig det hela tiden. "Vad har jag i huvudet?"
Jag klankade ner på mig själv.
"Är jag sjuk?
Vad är det med mig?"
Men det visade sig…
…att det var du.
Mamma!
Mannen bredvid mig är din biologiska pappa.
Allt skit som du hade och som jag ärvde…
Allt kom från honom.
Du är alltså inte adopterad.
Du kan vara lugn nu.
Skål för dig.
I slutet trodde hon att hon var adopterad.
Hon sa: "Han var inte min biologiska pappa.
Då hade han inte lämnat mig."
Vad är det för människa som aldrig ringer sin dotter?
Eller svarar på hennes brev?
Hon sa: "Han svarade inte ens när jag skrev att han hade fått ett barnbarn.
Han hittade väl mig övergiven vid en moské eller nåt.
Han fäste sig aldrig.
Han älskade mig aldrig."
Men det är möjligt.
Det är faktiskt möjligt.
Det är en grej inom psykologin. Oidipalitet.
Det är sällsynt…
…men fullt möjligt…
…att en far inte älskar sitt barn.
Håll tyst.
Du vet inte ett skit.
Jaså?
Vad hände, då?
Titta.
-Jävlar. -Det var den lukten du kände.
Nu räcker det. Jag ringer pappa.
-Jag skulle precis ringa dig. -Har nåt hänt?
Nån följde efter och hotade Şahsu på universitetet.
Vakten är en av oss. Jag fick övervakningsvideon.
-Jag ska berätta för Maran. -Nej.
Om han får se den tror han på oss. Nu finns det bevis.
Han kan gå till Şahsu och göra nåt.
Han kommer att göra nåt.
Är allt bra?
Vem gav dig lov att komma hit?
-Har du druckit? -Ja.
Mycket, dessutom.
Men påverkar det mig?
Nej, det gör det inte.
Visst. Du ser ut att vara okej.
Ja.
Det är bortkastad tid.
Jag lovar. Hela min familj är galen. Förstår du inte det?
Vi är alla galna. Hela släktlinjen är galen.
Det var exakt så här mamma blev galen.
Det var så det gick till.
Vad gör du med mig?
Inget.
Varför känner jag då så här?
Hur då?
Som om jag känner dig.
Sen förut. Som om jag alltid känt dig.
Min…
Det är inte sant!
Vad hände?
Ge hit den där.
Pappa hade rätt.
Wow!
Nej, han släckte lampan!
Undertexter: Love Waurio