«ШАХМАРАН»
Більше мені не бреши.
Перепрошую?
Я запитав, чи ти заходив до мене вчора ввечері, і ти сказав, що ні.
Але я бачив твої сліди в її кімнаті.
В її кімнаті чи на балконі?
Якщо захочеш знову зайти в мій дім, май сміливість зробити це через двері.
Доброго ранку, пане Давуте.
А що це з паном Давутом?
Пройшов повз мене, навіть не глянув.
Хтось увійшов до кімнати Шахсу.
Хто?
Ти не скажеш татові?
Ні.
Він сказав, що Шахсу теж стане мішенню.
Може, він правий?
Він багато чого каже.
Що, всьому вірити?
Отже, Шахсу привела додому хлопця.
Бо хто це ще може бути, якщо за нею ніхто не стежить?
Чому ти тут, Харе? Чого від мене хочеш?
-Я тобі скажу. Ти закохуєшся в неї. -Не сміши.
Я ж бачу, що ти захвилювався.
«У неї хтось є?»
«Може, хтось за нею стежить?»
«Варто це перевірити?»
«З Шахсу все гаразд?»
«Створення і розрив емоційних зв'язків», беру.
«Страх розлучитися» також візьму.
Я візьму всі статті про уникаючу і тривожну прив'язаності.
Іронія долі, не інакше.
А тобі давай дам безпечну прив'язаність. Що скажеш?
Ти куштувала тут кебаби?
Я вегетаріанка.
Тим мені цікавіше почути відповідь.
Ти куштувала тут кебаби?
-Я зайнята, Джихане. -Чим?
Намагаюся бути нормальною людиною, якщо вже на те.
Я тобі скажу, що нормальні люди роблять в Адані.
Їдять кебаби.
Справді?
Справді.
А ти наполегливий.
Завжди.
Не розплющуй очі. Ми майже прийшли.
Гаразд, не буду.
Знаєш, чому я поводжуся як ідіотка з низьким IQ?
Так. Бо ти мені довіряєш.
Ні, просто з жалю, щоб не розбити тобі серце.
Обережно, підвищення. Вдаришся.
Вище. Перехід реально високий.
Ще трохи.
-Не було ніякого підвищення? -Бач, таки довіряєш.
-Джихане… -Так. Ми майже на місці.
Прийшли.
Готова?
Я забираю руки.
-Ого! -Що скажеш?
Дуже крутий.
Чекай.
Ходи сюди.
Обійми мене міцно за пояс, згода?
І не соромся спертися головою десь тут.
Поїхали, Джихане.
Мені нудно. Ти ще не закінчила?
Майже.
Не смій.
Я мушу відповісти.
Я майже закінчила. Не рухайся.
Харе!
Так, сер?
Ти з кимось говорила?
Авжеж. Ми довго розмовляли, бо у нас неймовірно комунікабельна сім'я.
Ні з ким я не говорила. А що?
Слухай. Небезпеки нема.
Я перевірив. Справу закрито.
Не хвилюємось. Я знаю, хто був у неї в кімнаті.
Хвилиночку.
То ти простежив за Шахсу?
Я кладу слухавку.
Зачекай! Ще одне питання.
Ну, що?
Як відчуття?
Ти про що?
Заздрити комусь.
От гарпія одержима.
Мала, може нам спершу принесеш?
Дякую.
-Класно виглядаєш. -Дякую. Смачного.
Яка кралечка!
Нащо тобі оце бути нормальною людиною?
-Мене нормальність не пре. -А ти нормальний?
Ти щойно обгорнув кебаб лахмаджуном.
Спробуй цих.
Анали-кизли. Тільки тут подають.
З'їси? Якщо так, я замовлю собі ще.
Ні. Я дивлюся, як ти їси, і вже не голодна. Дякую.
Знаю, ти ще хочеш десерт.
-Шефе! Можна нам біджі-біджі? -Зараз буде!
-Дайте два! -Прийнято.
Ти куди?
З твого дозволу, зайду у вбиральню.
Треба вмитися. Така спека.
-Але ж десерт! -Я швидко.
Не затримуйся!
Усе добре. Нічого страшного.
-Як там біджі-біджі? -Розтанув, поки тебе не було.
-Я такого ще не їла. Це смачно? -Дуже. Скуштуй.
Ви знайомі?
Так.
Щось ви одне одному не подобаєтеся.
Я пішов.
Тутку завтра не прийде. Фільм першачкам покажеш ти.
Добре.
-Зателефонуй, якщо щось знадобиться. -Гаразд.
Завжди радий.
Що ти робиш?
Ставлю замок.
Нащо?
Щоб чужинці не ходили.
Що ти маєш на увазі?
Та поясни вже мені, що ти маєш на увазі.
Це мій дім. Нікому сюди не можна без мого дозволу.
Я й Марану сказав.
І Марану також?
Ти сказав йому не приходити?
У чому річ?
Хочеш поводитися, як поліція моралі?
Ти й імені мого не знав до мого приїзду.
Навіть не дивишся на мене.
Але граєшся в дідуся, коли йдеться про мою честь?
Браво.
Вітаю.
Ти чудовий дідусь.
Здається, Давут тобі дечого наговорив.
Не знаю, що він сказав, але не зважай.
Усе гаразд.
Тобі листа написати? Я тут вибачаюся.
Я й кажу, що все гаразд.
Що за перепади настрою?
Спершу приходиш до мене, а тоді й не глянеш. Що таке?
Шахсу, чого ти хочеш?
Намагаюся зрозуміти, чому ти так поводишся.
Слухай, мені байдуже на твої стосунки з дідусем.
Чи з будь-ким іншим.
Вибачення прийнято.
Усе добре. Ми друзі.
Все гаразд.
Так?
Чуєш? Що між ними відбувається?
Хто знає?
-Вона знову його злить. -Не відволікайся.
У вас є номер Марана?
Ні.
От же ж!
А я хотіла запросити його до себе випити.
До себе?
Так.
Ті люди трохи стримані.
Вони трохи… як це…
-Як це слово? -Антисоціальні.
Ага, антисоціальні.
Не думаю, що він прийде.
Прийде.
Я певна, що прийде.
Він не відмовив би мені.
Він і раніше тут бував.
Боже мій.
-Як ти ліпиш, Саліху? -А що?
Ти його розчавив. Вже неїстівний буде.
Я ж казав, що не вмію.
Ну, постарайся.
Заліпи гарно.
Я так і роблю.
Я можу допомогти?
Спробуй.
Поглянь на неї. У неї хист.
Еге ж, є таке.
Дитиною я часто хворіла.
Виходити гратися не могла.
Тому, щоб мене розважити,
мама вигадувала ігри з роботою по дому.
«Чиї гвинтики міцніші?»
«Хто приготує найкращий суп?»
То я звикла до такого.
Справді? Мама в тебе — скарб.
Сто відсотків.
Одного разу, щоб навчити мене лагодити вимикачі,
вона змусила мене тиждень жити в темряві.
І увесь час вистрибувала з-за кутків, лякала мене.
О, бач, ти теж таке робиш!
Медіне мене завжди лякає.
А як інакше! Тебе хлібом не годуй, а дай злякатися.
За що мені це?
А де тепер твоя мама?
Вона захворіла.
І померла.
Співчуваю.
Досить вже з тебе.
Ти щойно з роботи. Відпочинь.
Ми доліпимо і покличемо тебе, коли доваряться.
-«Покличемо тебе, коли доваряться?» -Тихо будь. Мовчи.
Самозречення — це зло.
Щосекунди, коли ви тікаєте від себе чи заперечуєте свою природу,
ви вчиняєте злочин проти себе.
Бо хоч би як ви це заперечували,
ваша самість нікуди від вас не втече.
Екзистенціалісти перевертаються в могилах.
Чому?
Бажання бути кимось іншим, а не собою —
це найглибший з відчаїв.
Хіба не так казав К'єркегор?
Вчителько, а вам не здається, що шукання самості — шлях до самотності?
Щоб віднайти себе, потрібен час.
Трохи вільного часу. Самота.
Тиша. Медитація.
Справжнє пасивне протистояння.
Звісно, не кожному дано віднайти самість самим.
Можуть знадобитися інші.
Так, це шлях самоти,
але прирікати себе на самотність в кінці цього шляху не варто.
Бути собою — означає робити все те,
що змушує вас жити, збуджує, мотивує.
Ви зливаєтеся в одне з вашою самістю, з тим, ким ви є,
з іншими, з природою.
Ви співіснуєте одне з одним в гармонії.
А ви знаєте себе, вчителько?
Мені теж цікаво.
Ви віднайшли свою самість?
Ні.
Я теж ще її шукаю.
Мій розум не завжди каже мені правду.
Але я все ще запитую себе.
«Що відбувається в моїй голові, в мені?
Хто я насправді? Що я за людина?»
Тож я не тікаю. Я беру на себе відповідальність.
Я не вдаю жертву.
Хтозна? Може, саме тому я обрала цю спеціальність.
Так, досить про мене. Подивимося фільм?
Професорка Тутку сказала показати.
А після нього поговоримо про теорії особистості.
Можете конспектувати, якщо захочете.
Поставте телефони на беззвучний.
Дякую.
«РЕБЕККА»
Минулої ночі мені знову наснилося Мандерлі.
Двісті грамів.
Триста грамів лопуха.
Півкіло якірців сланких.
Десять кіло квіткового меду.
У вас така цікава родина!
Це дуже багато меду.
Візьми слухавку, Дібо.
Дібо, заради Бога!
Дібо, де ти?
Не залишай Шахсу саму. Чуєш? Стеж за нею.
Цікаво, яким було б моє життя без місіс Ван Гоппер.
Без цієї роботи.
Якби не вона, я б ніколи не опинилася в Мандерлі.
І ніколи не зустріла б тебе.
Місіс Ван Гоппер.
Чому так пізно?
Вибачте. Довелося чекати посилку на пошті.
Дібо, де ти? Не залишай Шахсу саму.
Гей!
Гей! Стій!
Гей!
Гей! Стій!
Чого ти від мене хочеш?
Хтось мене чує?
Допоможіть!
Допоможіть! Рятуйте! Відчиніть двері!
Допоможіть!
Рятуйте!
Випусти мене! Швидше!
Заспокойся. Усе гаразд.
Усе добре. Усе гаразд.
Шахсу.
Що сталося?
Усе гаразд.
Шахсу.
Що сталося?
Ви дізналися, хто це був?
Там нікого. Комірчина була порожня.
Що? Там була змія.
Часом приповзають.
Може, сховалася від спеки.
Але змії теж не знайшли.
Я бачила її на власні очі.
Там був високий чоловік у капюшоні.
Охорона перевірила. Нікого не було.
Шахсу.
Шахсу, зачекай секунду. Шахсу!
-Джихане. -Я ж тобі казав, не лізь.
Я б не лізла, якби ти був обережніший.
В університеті про Шахсу подбаю я.
Не лізь.
Шахсу!
Дівчину оточує зло.
Бо почалося.
Вона прокидається.
Але вона не зашкодить людям, правда? Вона ще не така сильна.
Вона не може.
Але хтось інший може.
Запах іде не від Анаварзи. Він йде звідси.
Від наших?
Дехто з наших втратив віру.
Це велика проблема.
Треба негайно об'єднатися.
Чому ти повернувся, Урале?
Маран.
Він не вірить.
Вважає, що це неприйнятно.
Що забагато смертей.
Але він не розуміє.
Буде ще більше, якщо він не відіграє свою роль.
Так ми жили століттями.
Серед людей.
Постійно ховаючись.
Ми сховалися, щоб зберегти мир і стабільність.
Але якщо ця світобудова зазнає краху,
якщо люди битимуться з Марами,
якщо Маран не так скористається своєю пристрастю і любов'ю до Шахсу…
Переможців у цій війні не буде, пане Тамаре.
Людина і Мар закохаються одне в одного.
І тоді Шахмаран повернеться у наш світ.
Ти маєш вірити.
Що б не казав твій син,
він не зможе уникнути своєї долі.
Побачиш.
Я вчора прив'язала себе до ліжка.
Стала більше ходити уві сні.
Шахсу боїться бачити мене такою.
Їй лише п'ять, тож вона не розуміє.
Але знаєш що?
Було приємно, тату.
Зв'язуючи собі зап'ястя, я уявляла, що ввіряюся комусь надійному.
Тоді я згадала сліди на твоїх зап'ястях.
Дітям від нас передається не лише колір очей чи форма носа.
Гадаю, їм також передаються наші найтемніші страхи і найгидкіші жалі.
Чи передав ти мені своє безсоння?
Ти теж був таким як я, тату?
Ходи сюди.
Ми святкуємо. Заходь.
Чому б вам не сісти, пане Давуте?
Сідай.
Що таке?
Я знаю, ти куриш, бачу твої вуса. Бери.
Ходиш уві сні?
Це пояснює «наручники».
Я так і знала.
А маєш…
галюцинації?
Бачиш те, чого нема?
Прискорене серцебиття?
Ускладнене дихання?
Очевидно.
Яке полегшення.
Я постійно питала себе, розумієш?
«Що в мене в голові?»
Докопувалася до себе.
«Я хвора?»
«Що зі мною?»
А виявляється…
це все ти.
Мамо!
Цей пан, що сидить поруч, — твій біологічний батько.
Все те гівно, яке ти передала мені…
Усе це від нього.
Отже, тебе не всиновили.
Можеш спати спокійно.
Я з тобою розмовляю.
Зрештою, вона подумала, що її всиновили.
«Мабуть, він не мій біологічний батько.
Інакше він би мене не покинув».
Як може батько не дзвонити дочці?
Чи не відповідати на її листи?
Казала: «Він навіть не відреагував на народження онуки.
Мабуть, він знайшов мене покинутою у дворі мечеті чи ще десь.
Не знав прихильності.
Не знав любові».
Можливо, так і було, знаєш?
Усе можливо.
Є навіть термін у психології.
«Едіпалітет».
Це рідкість…
але батько…
може й не любити свою дитину.
Замовкни.
Гівно ти знаєш.
Справді?
А що таке?
Бачиш?
-Чорт. -Бачиш? Це ти і внюхала.
Ми надто довго чекали. Дзвоню татові.
Я саме хотіла тобі дзвонити.
Що сталося?
Сьогодні хтось стежив за Шахсу і замкнув її в універі.
Охоронець — один з нас. Таємно передав мені запис.
-Я скажу Маранові. -Ні.
«Ні»? Він побачить доказ і повірить.
У нас є доказ.
Може, він піде до Шахсу і щось зробить.
Він щось зробить.
Усе гаразд?
Хто дозволив тобі сюди прийти?
Ти випила?
Так.
І багацько.
Але чи дало воно мені щось?
Нєа.
Точно.
Виглядаєш добре.
А мені й добре.
Ти гаєш час.
Кажу тобі, вся моя родина божевільна.
Ти не розумієш?
Ми всі божевільні.
Все дерево роду.
Так моя мама і втратила розум.
Ось як це робиться.
Що ти зі мною робиш?
Нічого.
Тоді чому я так почуваюся?
Як?
Ніби я тебе знаю.
З минулого.
Ніби завжди тебе знала.
Моя…
Та ти що!
Що там?
Дай сюди. Відійди.
Тато мав рацію.
Ого!
О ні, світло згасло!
Переклад субтитрів: Тарас Малкович