God morgen.
Ingenting hendte.
Nei?
-Fint rom. -Ikke lyv.
Jeg har ikke rørt noe her, jeg blir ikke lenge.
Ikke?
Hvorfor drakk du så mye i går?
Hva er galt?
Jeg så noe på campus.
Det var ikke ekte.
Vet du hva som er ekte?
Bestefar,
meg,
moren min…
Vi er alle…
gale.
Det kunne jeg også sagt.
Du er ikke gal.
Ei heller bestefar.
Men han blir drapsmann hvis han finner meg her.
Går det bra?
Ja.
Ses vi?
Et øyeblikk.
Hvordan?
-Hva da? -I går kveld.
Det virker ikke som vi skulle stanse. Hvordan stanset vi?
Du var veldig full.
Og?
Det var ikke jeg.
Takk.
-Så? -Så hva?
-Skal vi ikke si noe til Maran? -Hva da?
"Hva da"?
Şahsu ble angrepet i går. Skal vi late som ingenting?
-Hva kan vi gjøre? -Hvorfor ikke si det?
Vi har bevis. Når han ser videoen, vil han tro oss.
Tro er ikke så enkelt, Diba.
Bevis kan ikke få folk til å tro eller slutte å tro på noe.
Hvorfor ikke?
Når et menneske tror på noe,
kan man gi dem bevis, tall, forklare alt, men det vil ikke være nok.
Mennesker slutter ikke å tro så lett.
Maran er ikke menneske.
Halvt, så.
La ham være. Han har rett.
Bevis vil ikke overbevise Maran. Han vil bare si: "Det fins en forklaring."
Så hva skal vi gjøre?
Hvis de er inne på campus, vil de komme hjem til henne og.
Jeg tar meg av det.
Lakmu.
Noe har hendt, vi må ta en prat.
Hei! Pst!
Hva er det?
Du var jo den ivrigste av oss, helt oppsatt på at de skulle forelske seg.
Nå har de kysset. Hva mer vil du?
-De gikk inn, så vi så ikke resten. -Gi deg, ha litt tiltro til Maran.
Vi lar da ikke byttet slippe unna.
Et stykke rotte?
Æsj!
Du er så kvalm.
Jeg drar på skolen.
Humoren er død i dette huset.
Jeg vil male rommet mitt.
Og kanskje fikse litt greier.
For å finne meg til rette.
Litt hjelp hadde ikke vært dumt.
Altså…
Hvis du ikke er for opptatt.
Det er jeg ikke.
Personen du ringer, kan ikke nås.
-Hvor er Şahsu? -Hei på deg og.
Telefonen er av. Vet du hvor hun er?
Å, får du ikke tak i henne?
Jeg trodde du skulle passe på henne på campus.
Flytt deg.
Jeg tror ikke hun kommer i dag.
Hvorfor?
For hun tilbrakte kvelden med broren min.
Forsiktig.
-Hva? -Ellers spruter det på deg.
Sånn?
Mhm.
Hva skjer om du ikke binder deg fast?
Uønskede ting.
For meg begynte det da jeg var fem.
Søvngjengeriet.
Vi var på piknik.
Jeg lekte ved vannet da en slange bet meg.
Jeg ble så skremt.
Vi dro til masse leger og sånt.
De sa at jeg hadde post-traumatisk stresslidelse.
Sånn begynte det.
Mareritt, hallusinasjoner, panikkanfall.
Når begynte det for deg?
Fra da jeg kan huske.
Åpne opp bøtten.
Mor tok meg med til en masse leger.
Jeg fikk medisiner, terapi. Jeg hatet å gå til legen.
Jeg ble alltid furten. Hun klarte alltid å gjøre det godt igjen.
Etter hver legetime
tok hun meg med til et konditori.
-Vi kjøpte… -Mastiks-iskrem.
Hennes favoritt.
Hvor lenge kan du tie?
Ikke spør.
Greit, jeg gir opp.
-Skal du fortelle hva som hendte i går? -Nei.
Se på meg. Hei!
Det er ikke Diba du snakker med. Jeg spør hva som hendte med deg.
Hva skjedde med hjertet ditt? Det er det jeg vil vite.
Jeg vil ikke.
Men jeg kan ikke styre meg.
Jeg kan ikke motstå.
Så, hvorfor var du med henne?
Vet du hva?
Hei! Jeg snakker med deg som din eldre søster.
Hør på meg.
Vi vet ikke en dritt.
Jeg snakker ikke om profetien. Generelt, mener jeg.
Vi vet ikke, bror.
Vi kan ikke vite hvor vi vil finne lykke i livet.
Du sa det jo selv.
Hun er alene og redd.
Kanskje det å falle for deg er det beste som kan skje henne.
Vet du hva vi gjør?
Glem det der "utvalgt" greiene. Bare glem det.
Şahsu er bare barnebarnet til naboen din, ok?
Hun har ingenting med oss å gjøre.
Hva hadde du gjort?
Maran!
Kom igjen, bare gjør det.
Jeg får gå.
Maran!
Hei.
-Şahsu, ikke sant? -Ja.
Hare. Marans elskerinne.
-Hare? -Hm?
Gå nå.
Min storesøster.
Er dere opptatt, kan jeg komme tilbake.
Jeg skulle uansett gå.
Hyggelig å møte deg.
I like måte.
Skal du ikke på campus i dag?
Jeg er for glad til å dra på campus.
Hva driver du med her?
-Magi eller noe? -Nei.
Jeg jobber med duft. Sa jeg ikke det?
Nei. Jeg trodde kanskje dere hadde en familiebedrift.
Ja, men den interesserer meg ikke.
Får jeg komme inn?
Vær så god.
Har du laget denne?
Du har talent for dette.
Den var til deg. Jeg fikk aldri gitt den til deg.
Til meg?
Hvordan skal jeg nå late som jeg er uberørt?
Kjenner du alle duftene her?
Det tror jeg egentlig ikke på, men…
Prøv meg.
Greit.
Lukk øynene dine.
Ok.
Albizia julibrissin.
Freesia.
Mellomtoner av lavendel.
Ok.
En til.
Vinterstokkrose, så klart.
Vanilje.
Patsjuli.
En til.
Peon.
Kanel.
Sandeltre?
Nei, vent. Seder.
Bravo, du klarte det!
En siste.
Kaprifol.
Appelsin.
Sølvbusk.
Fare.
Rose.
Rosen er ingen alminnelig blomst. Ikke alle vet dette.
Vet hva?
Den liker å høre til…
Å høre til der den blir født, der den er.
Når den blir flyttet på, føler den seg som på en annen planet.
Som den eneste av sin art.
Helt alene i hele verden.
Livet passerer bare forbi.
Alle andre blomster vokser og trives.
Mens rosen ikke kan.
Det er kun én grunn.
Kontakt.
-Kontakt? -Kontakt. Rosen liker å ha kontakt.
Den må røre ved noe.
Den trenger faktisk kun én ting.
Hva da?
Kom, la meg vise deg noe.
Nå til dags vet vi så mye.
Men det føles som vi er i ubalanse.
Vi styrer naturen, former den,
tar den, utnytter den som vi selv vil.
Vi er avkoblet. Uforenlige.
Hard mot naturen. Fremmed for den. Uten kontakt.
Som en knust rose.
Hvorfor kalte du meg farlig?
Du lukter som du kan forstyrre balansen.
Hva skal det bety?
Det vet ikke jeg heller.
Eller kanskje jeg bare ikke vil vite.
Et øyeblikk.
Jeg kommer straks, ok?
Hei!
Miraç?
Miraç!
-Hva gjør du? -Beskytter vår rase!
Hva snakker du om? Hva vil dere med Şahsu?
Menneskets enevelde er over!
De har ødelagt verden og gjort den til dritt!
Du er vår største og helligste leder, så si meg.
Er ikke det vår rett? Faen ta profetien! Vi vil ha vårt! Nok er nok!
Jeg visste at dette ville skje, men ikke så raskt.
Nå som vi er så nære å lykkes, er det en stor fare for oss alle.
Vi vet ikke hva de planlegger. De lyktes med å infiltrere oss.
Har du funnet ut noe mer?
Nei. Şahsu var med meg, så jeg kunne ikke spørre mer.
Jeg låste ham inne.
-Jeg skal prate med ham. Hvor er han? -Jeg snakker med ham selv.
Hvordan overså du dette, Lakmu? Merket du aldri opprøret?
-Hvordan kan du ikke ha skjønt det? -Hva?
Tenkte du aldri over det, Ural?
Vi tror og venter på profetien,
på at vår şah skal komme tilbake.
En hel rase…
I skjul.
Så du mener de har rett?
Forstår du at Şahsu er i fare?
Metoden deres er feil. Det er jeg enig i.
Det er utilgivelig.
Jeg skal personlig straffe Miraç og alle som er involvert.
Greit.
Men tenk dere om.
Må vi fortsatte gjemme oss for å leve blant menneskene?
Vi gjemmer oss ikke. Forvarslene har begynt.
Vi venter på profetien. Ha tålmod!
"Ha tålmod"?
Vil det bli bra eller verre?
Verden har endret seg. Mennesket har ikke full autoritet lenger.
De har gjort for mange feil.
La oss gå ut der.
La oss vise vår makt. La oss skrike mot dem.
"Vi er her, vi og! Verden er ikke bare deres."
-La oss glemme profetien… -Hei, slutt!
Ingen eier verden.
Alt vi vil er å gjeninnføre balansen.
Du har min evige lojalitet.
Du vet jeg alltid vil gjøre som du sier.
Men jeg kan ikke ignorere hva de andre tenker.
Jeg er ikke sikker på om profetien vil gi oss balansen vi ønsker.
Jeg skal ikke lyve, iblant spør jeg meg selv.
Hva?
Hva er det egentlige sviket?
Å beskytte en fortapt rase?
Eller å vente på en gammel profeti som på hundre år ikke har slått til?
Jeg greier ikke å overbevise dem lenger.
Dette er min første og siste advarsel, Lakmu!
Du er vår talsperson.
Gjør du ikke jobben din, erstatter jeg deg.
Hva snakker dere to om? Hva handler dette om?
Forstår dere at vi snakker om en persons liv her?
Nok en kvinne.
Nok en gang, vil det…
Pokkers profeti!
Hvem er du?
Cihan.
Şahsu.
Ingen fare. Han er fra universitetet.
Du svarte ikke på telefonen.
Professoren vil se emneregisteret.
Går det bra?
Jo, folk truer meg alltid med hagle. Ikke noe nytt. Jeg ble livredd.
Beklager, han trodde nok du var innbruddstyv.
Samme det. Nå skylder du meg en.
Å ja?
Greit. Du skal få ett ønske. Ønsk deg noe, så gjør jeg det nå.
Ikke trekk deg unna.
Jeg fikk ikke tak i deg etter det på campus.
Du har rett. Det var noen greier her hjemme.
Jeg lot deg ta prosjektet alene.
Drit i prosjektet.
Jeg var bekymret for deg.
Jeg mener det.
Du kjenner ikke dette stedet. Du kjenner ikke de som bor her.
Du kan bli forvirret.
Før du tar en stor avgjørelse…
Eller hva som helst, snakk med meg.
Jeg kan hjelpe deg.
Hva mener du med: "før du tar en stor avgjørelse"?
Hva som helst.
Ingenting får skje med deg.
Snilt av deg, Cihan.
Takk.
Men ingen fare, det går bra.
Du trenger ikke beskytte meg.
Jeg kan passe på meg selv.
Men jeg lover.
Jeg skal snakke med deg. Jeg skal ikke trekke meg unna.
Greit?
Gjerne.
-Venner igjen? -Jeg kan ikke være sur på deg.
Samme det. Her.
Takk.
-Vi ses på universitetet. -Det gjør vi.
Cihan.
Far.
Da Ural ringte deg, ville jeg se til Şahsu.
-I tilfelle hun var i fare. -Igjen, Cihan?
Far…
Hva har jeg lært deg?
Si det.
Å ikke kjempe kamper jeg ikke kan vinne.
For første gang i mitt liv…
…er jeg ikke redd.
Det føles som jeg er på rett sted.
For første gang.
Så dette er mitt siste opptak.
Mennesker er blinde.
De kjenner ikke seg selv.
Og vi lot dem ta styringen over hele verden.
Hva vil dere med Şahsu?
Vi vil ikke ha jenta. Vi er lei av å vente på en frelser.
Vi vil ikke ha noen profeti.
Tro det eller ei, det vil ikke jeg heller.
Det vet vi.
-Gjør dere? -Ja.
Vi kjenner godt til deg.
Men du kjenner ikke oss.
Når var du sist i Mar-nabolaget?
Mar-folket står helt alene.
Vi er fattige. Forlatt.
De kastet oss til side og ba oss vente.
"Ikke ødelegg mellom mennesker og Mar-folket."
Vi tiet i håp om at vår shah en dag skulle komme og redde oss.
Vi ventet.
Men nå venter vi ikke lenger.
Vi vil ikke ha Şahmaran. Vi vil ha den andre.
Den mørke.
Faen ta balansen!
Nå trenger vi kaos.
Flott at du ikke er som din far.
Du er kritisk og gjør ikke ting du ikke tror på.
Men en dag, vil de spørre deg: "Hva gjorde du?
Ventet du bare i ditt elfenbensslott?"
Ingen tenker på oss.
Du har rett.
I hvert eneste ord.
Men Şahsu er uskyldig.
Ingen får røre henne.
Du kan stanse oss, men hvordan stanse henne?
Dere kan ikke engang si navnet.
Ja, vi gjør det vi kan.
Men hun…
Hun er alltid et steg foran oss.
Şahsu.
Helvete!
Ikke vær latterlig.
Nei, det er en drøm. Det er ikke ekte.
Arun.
Før henne til meg.
Hare!
Diba!
Hare!
Diba!
-Bike! -Jeg er her.
Forsiktig.
-Er vannet klart? -Ja.
-Sugde du ut giften? -Ja.
-Hun får arr. Huden vil bli skjellete. -Ikke hvis vi er raske.
Forsiktig.
Hva skjedde?
Jeg gikk for å ta et morgenbad og hørte deg skrike.
Slangebitt.
Ikke reis deg. Bare hvil du.
Hvordan havnet jeg der?
Hva skjedde?
Gikk jeg i søvne igjen?
-Går du ofte i søvne? -Det er en stund siden sist.
Ikke tenk på det. Det går bra nå.
Få se.
Slangebitt er vanlig her.
Varmen tvinger dem ut.
Men far fikk ut giften.
Du sov som en baby.
Ingen andre så meg slik?
Ingen så deg. Kun far.
Jeg husker ingenting.
Vil du dra på sykehuset?
Nei, det går bra.
Er du sikker?
Skal du alltid redde meg?
Fra slanger og alt.
Det er jobben min.
Takk.
Jeg får dra.
Jeg får ta en dusj og samle meg.
Jeg ringer deg.
Hun gikk ikke fra vettet. Hun skrek ikke lungene av seg.
Det må bety at hun ikke husker.
Vi slapp billig unna.
Jeg tok feil.
Maran forteller meg ikke sannheten.
Tekst: Elin Wikstrøm