Доброго ранку.
Нічого не сталося.
Ні?
-У тебе мила кімната. -Не бреши.
Я не причесала її, бо я тут ненадовго.
Ненадовго?
Нащо ти вчора стільки випила?
Що сталося?
Я дещо бачила в універі.
Але не насправді.
Але знаєш, що насправді?
Мій дідусь,
я,
моя мама…
Ми всі…
божевільні.
Я скажу так.
Ти не божевільна.
Як і твій дідусь.
Але вбивцею він може стати, як побачить мене тут.
Ти в порядку?
Так.
Може, ще побачимося?
Хвилинку.
Як ми зупинилися?
-Що? -Минулої ночі.
Ми наче не збиралися зупинятися. Чому ми зупинилися?
Ти була п'яна.
І?
А я — ні.
Дякую.
«ШАХМАРАН»
-Ну? -Що, ну?
Так і не скажемо Марану?
Що саме?
«Що саме?»
На Шахсу вчора напали!
Сядемо снідати, наче нічого не було?
А що ти пропонуєш?
Чому нам мовчати?
У нас є доказ. Він нам повірить, побачивши відео.
Не грайся з переконаннями, Дібо.
Доказами не змусиш людей вірити чи втратити віру.
Чому?
Коли люди у щось вірять,
то хоч скільки їм докази показуй, цифри малюй,
пояснюй усе, цього буде замало, щоб їх переконати.
Людина не зрікається переконання легко.
Але Маран — не людина.
Він напівлюдина.
Дайте йому спокій. Тато має рацію.
Твій доказ не переконає Марана.
Він буде шукати підступ. Ти Марана не знаєш?
То що нам робити?
Якщо вони проникли в універ, як знати, що додому не залізуть?
Про це я, звісно, подбаю.
Лакму.
У мене деякі новини. Є розмова, негайно.
Гей!
Що таке?
Ти найзапекліша серед нас.
Ти мріяла, щоб він закохався.
Вони поцілувалися. Чого ти ще хочеш?
Вони увійшли, а решту ми не побачили.
Ну, май трохи певності в Маранові!
Наша жертва від нас не втече, мала.
Кому щура?
Фу!
Ти огидна, сестричко.
Я в універ.
Гумор у цьому домі здох.
Я хочу пофарбувати кімнату.
І, може, навіть дещо відремонтувати.
Щоб затишніше було.
Зайві руки не зашкодили б.
Ну…
якщо ти не зайнятий.
Не зайнятий.
Абонент не може прийняти ваш дзвінок.
Де Шахсу?
І тобі привіт.
-Не можу додзвонитися. Не знаєш, де вона? -Ох, не можеш додзвонитися?
А я думала, ти подбаєш про неї в університеті.
Геть з дороги.
Не думаю, що вона прийде.
Чого?
Бо вона провела минулу ніч з моїм братом.
Не притискай.
-Що? -Бризки в лице полетять.
Так краще?
Так.
А що буде, якщо ти не прив'яжешся?
Небажані речі.
Я так ще з п'яти років.
Сновидую.
Ми були на пікніку.
Я гралася біля води.
Мене вкусила змія.
Я перелякалася.
Я була у всіх лікарів.
«Посттравматичний стресовий розлад».
Так воно й почалося.
Нічні жахіття, галюцинації, панічні атаки…
А в тебе відколи?
Відколи я себе знаю.
Відкрий відро.
Мама водила мене по багатьох лікарях.
Виписували ліки, різні методики.
Я не любила ходити до лікаря.
Потім не розмовляла з мамою. Але вона знала, як підлизатися.
Після кожного сеансу
вона водила мене в кондитерську.
-На мастико… -Мастикове морозиво.
Її улюблений смак.
Скільки можна відмовчуватися?
Краще тобі не знати.
Гаразд, я здаюся.
Розкажеш, що було вночі?
Ні.
Поглянь на мене. Гей!
Ти не з Дібою говориш.
Це я тебе питаю, як ти?
Як твоє серце?
Я хочу знати.
Я не хочу цього.
Але не можу зупинитися.
Не можу встояти.
То чому ти був з нею?
Знаєш що?
Гей! Я говорю з тобою як старша сестра.
Послухай.
Ми ані біса не знаємо про життя.
Не про пророцтво.
Загалом про життя.
Ми не знаємо, брате.
Ми не знаємо, де шукати в ньому щастя.
Ти сам сказав.
Вона самотня і налякана.
Може, закохатися в тебе — найкраще, що з нею може статися?
Ти не думав?
Забудь про ці всі розмови про обраного. Просто не зважай.
Шахсу — просто онука твого сусіда.
Не має до нас жодного стосунку. Просто дівчина.
Що скажеш?
Маране!
Вперед. Роби, що заманеться.
Я йду.
Маране!
Привіт.
Ти Шахсу, так?
Так.
Я — Харе. Маранова кохана.
-Харе? -Що?
Тобі не час іти?
Старша сестра.
Я можу прийти пізніше, якщо ти зайнятий.
Я вже саме йшла.
Рада знайомству.
Я теж.
Сьогодні занять нема?
Я надто радісна для занять.
А що це ти там робиш?
Магію якусь чи що?
Ні.
Я спец у парфюмерії. Не казав тобі?
Ні. Я думала, у вас сімейний бізнес.
Так, але мене він не цікавить.
Можна зайти?
Прошу.
Ти це сам зробив?
Та ти справді профі.
Ну, це я для тебе зробив.
Не мав нагоди подарувати.
Для мене?
І як мені тепер вдавати байдужість?
Ти знаєш усі ці запахи напам'ять?
Я не дуже вірю, але…
Випробуй мене.
Ну-ну.
Заплющ очі.
Добре.
Шовкова акація.
Фрезія.
Середні ноти лаванди.
Добре.
Ще один.
Мальва, звісно.
Ваніль.
Пачулі.
Ще один.
Півонія.
Кориця.
Сандал?
Ні, зачекай. Кедр.
Браво, все вгадав.
І останній.
Жимолость.
Помаранч.
Маслинка.
Небезпека.
Троянда.
Троянда — не звичайна квітка.
Не всі це знають.
Що саме?
Вона любить бути…
бути там, де народилася, де виросла.
А коли її звідти забирають, їй здається, що вона в іншому світі.
І що вона в ньому така єдина.
Сама-самісінька в цілому світі.
Життя проходить повз троянду.
Усі інші квіти цвітуть і пахнуть.
А троянда не може.
З однієї причини.
Зв'язок.
-Зв'язок? -Зв'язок. Троянда любить зв'язок.
Пов'язати себе з чимось.
І їй достатньо лише одного.
Чого?
Ходімо, я тобі дещо покажу.
Зараз люди дуже багато знають.
Але є враження, що ми втратили баланс.
Ми пануємо над природою, формуємо її,
беремо, використовуємо, як нам заманеться.
Ми роз'єднані. Несумісні.
Жорстокі з природою. Чужинці в ній. У нас немає зв'язку.
Це як зажурена троянда.
Чому ти назвав мене небезпечною?
Бо ти пахнеш, ніби загрожуєш цьому балансу.
Що це означає?
Я й сам не знаю.
Чи знаю, але краще б не знав.
Зачекай.
Я зараз повернуся, добре?
Гей!
Мірач?
Мірачу!
-Що ти робиш? -Захищаю наших!
Що ти задумав? Чого вам треба від Шахсу?
Правлінню людей кінець, пане!
Вони зруйнували світ, тепер це купа гівна!
Найбільший і найсвятіший вождю, погодься.
Ми ж праві! Ми сильніші за них!
Хрін з тим пророцтвом!
Ми хочемо свою частку! Скільки можна, га?
Я знав, що це буде скоро, але не думав, що аж настільки.
Ми так близько до успіху, — і тут така загроза.
Ми не знаємо їхніх планів чи як вони працюють.
Та вони просочилися серед наших.
Ти ще щось дізнався?
Ні. Зі мною була Шахсу, тож я небагато міг випитати.
Я його замкнув.
Я поговорю з ним. Де він?
Я сам з ним поговорю. Я подбаю про це.
Як ти міг це дозволити, Лакму?
Дивився на бунт крізь пальці?
А ти сам як не підготувався?
Що?
Ти про це не думав, Урале?
Ми все віримо в те пророцтво.
Все чекаємо на повернення шаха.
Ціла раса…
просто ховається.
А що, правда за ними?
Ти хоч розумієш, що Шахсу в небезпеці?
Їхні методи хибні. З цим я згоден.
Їхній гріх непростимий.
Я особисто покараю Мірача і всіх причетних.
З цим ясно.
Але самі подумайте.
Нам справді досі треба ховатися, щоб жити серед людей?
Ми не ховаємося.
Вже є перші знамення.
Ми чекаємо на здійснення пророцтва. Май терпіння!
«Май терпіння»?
Неясно, де добро, де зло.
Точно ясно те, що світ змінився.
Монополії людей кінець.
Забагато помилок.
Виходьмо в світ.
Покажімо нашу силу.
Кричімо їм в обличчя.
«Ми теж тут, чорт забирай! Світ не лише ваш».
-Забудьмо про пророцтво… -Чекай-чекай.
Світ нічий.
Ми тільки хочемо відновити баланс.
Я буду вірний тобі завжди.
Ти знаєш, я завжди зроблю, як ти скажеш.
Але я не можу не зважати на думки інших.
Я не певен, чи пророцтво дарує нам потрібний баланс.
Чесно кажучи, я іноді запитую себе.
Що?
В чому більша зрада?
Захищати повністю покинуту расу?
Чи чекати на здійснення старого пророцтва, яке не здійснилося за століття?
Мені вже бракує аргументів для наших підданих.
Це моє перше й останнє попередження, Лакму!
Ти — речник нашої раси.
Не виконуватимеш свою роботу — я тебе просто заміню.
Що це у вас за розмови? До чого це все?
Ви розумієте, що на кону — життя людини?
Ще однієї жінки.
І це знову буде…
Бісить це пророцтво.
Ти хто такий?
Джихане.
Шахсу.
Усе гаразд. Це друг з університету.
Я дзвоню, пишу, ти не відповідаєш.
Тутку хоче покажчик на завтра.
Усе гаразд?
Аякже, на мене щодня рушницю наставляють. Я звик.
Я ледь не вмер.
Вибач. Мабуть, сприйняв тебе за злодія.
Байдуже. Ти мені тепер винна.
Справді?
Добре. Маєш одне бажання.
Кажи, я зроблю.
Не віддаляйся від мене.
Після подій в універі до тебе не достукатися.
Ти правий. Мала трохи роботи по дому.
Не допомогла тобі з проєктом.
Та клав я на проєкт.
Я хвилювався за тебе.
Я серйозно, Шахсу.
Ти не знаєш цього місця. Ти не знаєш місцевих.
Можеш втрапити в халепу.
Перш ніж наважитися на серйозний крок…
Не знаю, просто поговори зі мною.
Я допоможу.
«Перш ніж наважитися на серйозний крок»? Це як?
Тобі краще знати.
Не хочу, щоб з тобою щось сталося.
Ти дуже милий, Джихане.
Дякую.
Але не хвилюйся, я в порядку.
Не треба мене захищати.
Я можу про себе подбати.
Але обіцяю.
Я з тобою говоритиму.
Я не віддалятимусь.
Згода?
Будь ласка.
-Ти не ображаєшся? -А на тебе можна образитися?
Хай там як… ось.
Дякую.
-Побачимося в університеті. -Точно.
Джихане.
Тату.
Поки ти був в Урала, я їздив провідати Шахсу.
На випадок небезпеки.
-Ти знову це робиш, Джихане? -Тату…
Як я тебе вчив?
Скажи мені.
Скажи.
«Не бийся в битві, яку тобі не виграти».
Уперше у своєму житті…
я не боюся.
Я почуваюся на своєму місці.
Вперше.
Тому це мій останній запис.
Люди не бачать далі свого носа.
Вони й себе не знають.
А ми такі — гоп — і віддали їм кермо світу.
Чого вам треба від Шахсу?
Та не треба нам ця дівка.
Нам набридло чекати на порятунок.
Нам не треба пророцтво.
Віриш чи ні, але мені теж.
Я знаю.
-Справді? -Так.
Ми знаємо про тебе все, пане.
Але ти не знаєш про нас.
Коли ти востаннє був у місті Марів?
Народ Марів сам у цьому світі, пане.
Ми бідні. Покинуті.
Нами знехтували і сказали чекати.
«Не руйнуйте порядок між людьми й Марами».
Ми мовчали, сподіваючись, що наш шах колись прийде і врятує нас.
Ми чекали.
Але більше не чекатимемо.
Шахмаран вже не торт.
Нам треба інша.
Темна.
Клав я на порядок.
Нам потрібен хаос.
Ти не такий, як твій тато.
Ти сумніваєшся. Не робиш те, у що не віриш.
Але колись тебе спитають:
«Пане, що ти зробив?
Чекав у своїй вежі зі слонової кості?»
Нас усі забули.
Ти правий.
Усе, що ти кажеш, правильно.
Але Шахсу не винна.
Не смій її торкатися.
Ти можеш зупинити нас, але як ти зупиниш її?
Ми її й називати не сміємо.
Так, ми робимо, що можемо.
Але вона…
Вона завжди на крок попереду нас.
Шахсу.
Чорт!
Та щоб мене.
Ні, це просто сон. Це вигадка.
Аруне.
Приведи її до мене.
Харе!
Дібо!
Харе!
Дібо!
-Біке! -Я тут.
Тримайся.
-Вода готова? -Так.
-Ти висмоктав отруту? -Так.
Укус залишить слід. Її шкіра вкриється лускою.
Якщо поквапимося, не вкриється.
Обережно.
Що сталося?
Я пішов уранці плавати на озеро і почув твій крик.
Тебе вкусила змія.
Не вставай. Відпочивай.
Як я туди потрапила?
Що сталося?
Я знову ходила уві сні?
А ти часто так?
Донедавна.
Не хвилюйся. Тепер усе добре.
Покажи.
Укуси змій тут не рідкість.
Виповзають через спеку.
Але мій тато вилікував тебе від отрути.
Ти спала, як дитина.
Більше ніхто не бачив мене такою?
Ніхто. Лише мій тато.
Я нічого не пам'ятаю.
Хочеш у лікарню?
Ні, все гаразд.
Ти впевнена?
Ти тепер завжди мене рятуватимеш?
Від змій і всього іншого.
Це моя робота.
Дякую.
Мені треба йти.
Прийму душ, зберуся докупи.
Я тобі подзвоню.
Не істерила, не кричала на все горло.
Здається, нічого не пам'ятає.
Це було близько.
Я помилялася.
Маран не каже мені правду.
Переклад субтитрів: Тарас Малкович