Маране!
Джихане!
Маране.
Що ти накоїв?
Що він тобі казав? Куди віз?
У тебе кров.
Що він тобі казав? Куди віз?
Відпусти! Яка різниця?
Поглянь на себе, ти весь у крові!
Що ти зробив з Джиханом? Джихане!
З ним розберуться інші.
-Де ти був? -Зараз я тут!
Де ти був?
Зараз я тут.
Де Джихан, Урале?
Що сталося? Він щось зробив?
Цікаве питання.
Яким чином?
Ти спитав, чи він щось зробив.
А не те, чи з ним щось сталося.
Підозрюєш, що твій син міг щось накоїти, Лакму?
Шахсу, пробач мені.
Я прийшов би, якби міг.
Вислухай мене.
Для тебе я був би всюди.
Ходімо. Ходімо зі мною, давай втечемо.
Та чи ти здурів?
Думаєш, я отак піду з тобою, без жодних пояснень?
Я знаю, що це безглуздо.
Але, чуєш, ти маєш мені довіряти.
Я скажу, що справді безглуздо.
Я збиралася втекти з тобою!
Ти б це знав, якби читав есемески.
Я хотіла кинути все і втекти з тобою, от дурепа!
На щастя, ти зник, тож проблему вирішено.
Послухай, хай що це між нами, хай яка пародія на стосунки,
за один тиждень ти змусив мене порушити всі обіцянки, що я дала собі заради тебе.
Я забрала все назад.
Але це востаннє.
Нікуди я з тобою не піду, Маране.
Шахсу.
Ніколи в житті.
Шахсу.
Алло?
Ні, а що?
Мій дідусь зник.
«ШАХМАРАН»
Що сталося, Саліху?
Я не можу його знайти. Він зник.
-Розкажи, що сталося. -Ми просто говорили.
Раптом на нього щось найшло.
Підвівся, обійняв мене.
А тоді просто пішов.
Я спитав, куди він, і побіг за ним.
Але я його не знайшов.
Ніби розчинився в повітрі.
Шахсу, цей його погляд… Боже, я не знаю, як це пояснити.
Таке дивне щось в очах було. Дуже дивне.
Наче він збожеволів.
Навіть не глянув на мене.
У який бік він пішов?
Туди.
Гаразд, я про це подбаю.
Ти що це собі придумав? Я з тобою.
Шахсу, повір мені хоч раз.
Я поверну твого діда.
Пане Давуте.
Де я?
Ходімо, пане.
Ходімо.
Коли ви почали забувати?
Кілька тижнів тому.
Бувало, що ви забували, де ви і котра зараз година?
Угу.
А бувало, що слова мішалися?
Усе добре, пане Давуте.
Ви молодець.
Відпочиньте, стане легше.
Ще поговоримо, гаразд?
Одужуйте.
І ви не хворійте.
Важко поставити правильний діагноз.
Є симптоми Альцгеймера.
Відвезіть його в лікарню, я зроблю аналізи.
Добре.
Дзвоніть будь-коли, я прийду.
Дякую вам.
Я дуже поважаю пана Давута.
Пан Давут одужає, не хвилюйся. Ми не дозволимо, щоб з ним щось сталося.
Знай: у мене все набагато гірше ніж те, що через мене переживаєш ти.
А що зараз у тебе, Маране?
Ти нічого мені не кажеш.
Чому ти пішов? Що сталося? Що відбувається? Я нічого не знаю.
Не знаю, чи це повториться.
Де Джихан?
Твоє мовчання придушує все між нами.
Ти розумієш?
Правда, розкрита передчасно, важка.
Не всі витримують.
Джихан віз Шахсу до Анаварзи.
Звідки ти знаєш, що він збирався зробити?
Він був сам не свій, Лакму.
Я мав його зупинити.
Ти?
Ти зупинив мого сина?
Що ти з ним зробив?
-Я ж сказав: він віз Шахсу до Анаварзи. -Мар не сміє здійняти руку на іншого Мара.
Хай там що.
Що вам тут не ясно?
Чому він віз її до Анаварзи?
Не через пророцтво?
Тепер пророцтво тобі не байдуже?
Ти його заперечував.
Ти уникав її.
А тепер хочеш захистити?
Молися, щоб Мари не дізналися, що ти зробив.
-Бо якщо дізнаються… -Друзі!
А я казав.
Казав, що Мари агресивні.
-Що їм до пророцтва? Мстиві! Їх не спиниш. -Але Джихана я зупинив.
Шахмаран все робила з любові.
Того ж сподіваються й від вас.
Вчинок твого сина не може залишитися безкарним.
Дозвольте мені його покарати.
Я зроблю все, що треба.
Залиште його мені.
Урале.
Він мій син.
Прошу.
Безстроковий домашній арешт.
І ти знаєш, яким буде покарання, якщо я дізнаюся, що він вийшов.
Я бачила, як ти народився.
Як ти дорослішав.
Як ти не корився.
Як ти здавався.
Я не втручалася.
Знала, що ти не забудеш, ким ти є.
Мари не забувають.
Це люди забувають.
Так вони виживають.
Але Давуту залишилося недовго.
Він починає згадувати.
Наш час теж збігає.
А ти здійняв руку на іншого Мара.
Тебе не покарано з однієї причини.
Шахсу.
Це твоя доля, Маране.
Вона здійсниться.
Ти просто…
мусиш бути присутнім.
Добраніч.
Це правда?
Ти віз Шахсу в Анаварзу?
Він вирвав мені ікла.
Я думав, Мар не нападе на Мара.
Чому ми коримося цій родині?
Поглянь на моє лице.
Це його треба покарати, а не мене.
Чи це не він не вірить настільки, що й у вус не дує?
Я хотів покласти край.
Я хотів щось зробити.
Не треба тобі нічого робити.
Звісно.
Я не обраний.
-Я не маю права нічого робити, так? -Річ не в цьому.
А в чому?
Тепер я все робитиму.
Я не такий, як Урал.
Не пожертвую Джиханом заради пророцтва.
Більше не підходь до Джихана.
Я скажу, до кого тобі йти.
Ага!
ДОЦ. ТУТКУ БОКЕ ВИКЛАДАЧ
Професорко, ви не бачили пані Шахсу?
Усі на екскурсії до Анаварзи.
До Анаварзи?
Це замок Анаварза.
Знаєте, чому його збудували на вершечку цієї скелі?
-Чому? -Для захисту від загарбників.
Хтось знає легенду про Анаварзу?
-Маємо уявлення. -Чули таку.
Сюди, будь ласка. Зараз розповім.
Ваш абонент поза зоною досяжності.
Залиште повідомлення після сигналу.
Джихане, ти де?
Вже другий день не можу додзвонитися.
Ти не відповідаєш на мої есемески.
Не змушуй мене приходити до тебе.
Передзвони як прослухаєш, добре?
Якщо озирнетеся,
побачите залишки візантійської та римської архітектур.
А ліворуч — впливи Османської і Сельджуцької імперій.
За легендою,
король Анаварзи мав неймовірної краси доньку…
-Не зважай. -Але ж не…
Не зважай, сказала.
-Стій! Ні! -Відпусти мене! Там моє кольє!
Ти це шукаєш?
Ти давав накази Мірачу?
Чи вона?
Вона говорила до тебе?
Сказала привезти її до Анаварзи?
Хто така «вона»?
Назви її на ім'я.
Ти ж їй не віриш.
Але ти — віриш.
Ти — вірний Мар.
Ти бився зі мною, знаючи про заборону.
Чому, Джихане?
Ти не знаєш, чому?
Справді?
Шахсу?
Ти.
Ти!
Я бився з тобою, бо ненавиджу тебе!
Ти не гідний.
Ти не хотів бути обраним. Відкидав. Ставився до нас, як до псів!
А потім що?
Ти побачив Шахсу і наче здурів.
Вдаєш із себе пророка.
«Обраний», бляха.
Вали.
Вали!
Не витягнеш з мене й слова.
Ти не байдужий Шахсу, Джихане.
Тому я стримався.
Але вдруге не стану.
Як бачиш, він ув'язнений.
Ще щось?
Контролюй свого сина, Лакму.
Ти певна, що це те саме кольє?
Воно трохи темніше.
Воно було на мені у вогні.
Дісталося мені від купчині на Хидирлез.
Тоді ж я його загубила і вирішила, що то був сон.
Чого це?
Він сказав, це вигадки.
Хто?
Хто так сказав?
Холодна, не пий надто швидко.
Дякую.
Хочеш додому? Я на машині.
Я привезу її.
Та ну, професорко, я можу й сама.
Ти достатньо зробила, Дібо. Можеш іти.
Гаразд. Побачимося.
А це вам, професорко. Тримайте.
На чому ти зупинилася? Хто сказав, що це вигадки?
Маран.
А що ж це тоді таке?
Не хочеш пожити в мене?
Що?
Маран — син головного лікаря, так?
Я не знаю, які у вас з ним стосунки,
але його тато теж дивний.
Ніколи не любила ту родину.
Тримайся від них подалі.
Забивають тобі голову.
Краще в мене поживи.
Дякую, професорко.
Мій дідусь хворий.
Маю везти його в лікарню.
Я вже мушу йти. Дякую.
Тут дивне місце, Шахсу.
Цікаво діє на мізки.
Але ти не сама.
Можеш мені довіряти.
Дякую. До зустрічі.
Привіт.
Я зараз швиденько до Марана, а тоді поїдемо в лікарню?
Хай пан Урал тебе огляне.
Не треба.
-«Не треба»? -Ґюльсюм робить лікувальну пасту.
Буду здоровий, як бик.
Добре, з'їж її, і поїхали в лікарню.
Подбаймо спершу про важливе.
Не змушуй мене їхати аж туди.
Там таксі чекає. Ти й оком не змигнеш.
Усе буде добре.
Будь ласка.
Я не хочу з тобою сваритися.
Я не хочу в лікарню.
Чого ти такий впертий?
Що це з тобою? Га?
Не хочеш, бо я так кажу? Чи просто, щоб мене не слухатися?
У тебе проблеми, діду. Ти хворий.
Мусиш піти до лікаря і полікуватися.
Хочеш померти?
Хочеш, щоб я страждала?
Цього ти хочеш?
Чого витріщився?
Що, знов мовчатимеш? Скажи щось!
Ти назвала мене дідом.
Чому ти пішов?
Чому ти покинув маму?
Мій тато теж через тебе пішов.
Ви удвох знищили її.
Я виросла сама через тебе.
Чому тебе не було?
Чому тебе не було поряд?
Відповідай.
Я хочу знати!
Усі від мене щось приховують.
Хоч щось хочу знати, трясця!
Хіба це так важко?
«У цьому великому старому світі…
люди можуть панувати над усіма істотами.
Окрім самих себе.
І хоч твій розум цього й не знає,
але твоє серце відчуває, з ким з'єднатися,
кому підкоритися,
дуже добре».
Обіцяю.
Завтра поїду в лікарню.
Коли це сталося?
Щойно.
Отже, час?
Пожежа.
Худоба гине.
Один Мар нападає на іншого.
Одержимість.
Усе це — знамення.
Я не певен щодо Тутку.
Я ж бачила, тату.
І запах відчула.
Ми досі не чіпали людей.
Я мушу спершу переконатися.
Як нам переконатися?
Місяць росте.
Скоро сезон бавовни.
То що? Йдемо збирати бавовну?
Влаштуймо сьогодні бенкет.
Це втішить марів.
Вони зараз неспокійні.
Це безпечно?
Я вживу суворих заходів.
Дібо, запроси професорку Тутку.
Маране, подбай, щоб Шахсу прийшла.
Але Шахсу знайшла кольє.
Стало ясно, що Маран збрехав. Вона не прийде.
Змія на мітці недарма підвела голову.
Її серце росте.
Більшає.
Повільно повниться любов'ю Шахмаран.
Вона зробила крок назустріч дідусеві.
Зробить і тобі.
Запроси її.
Не роби цього.
Не залишай себе собі на милість.
А що, віддати себе на милість інших?
Ти не довіряєш Маранові?
Не знаю.
Ти краще знаєш
цю всю психологію.
Якщо хочеш мою думку,
то ти не довіряєш не Марану, а собі.
Ти боїшся, що не зможеш себе захистити.
Як мама?
Діти завжди беруть на себе проблеми батьків.
Міряють їх на себе.
Твоя мама не змогла захиститися від мене і свого чоловіка.
А тепер ти за це відповідаєш.
Ти кажеш собі: «Я захищу себе, хай там що.
Я зроблю це сама».
Але це не твоя проблема.
А мамина.
Ґюль не змогла врятуватися сама, але з тобою чудово впоралася.
Ти найхоробріша дівчинка, яку я знаю.
Ти радиш мені відпустити її. Адже так?
Це вже тобі вирішувати.
Я не хочу, щоб ти була сама, як доведеться захищатися.
ВІД ҐЮЛЬ ДЕМІР ДАВУТУ ДЕМІРУ
Усе буде добре.
Ходім, вдягни свій найкращий костюм.
Подивимося, що там за бенкет, га?
-Музики мають бути тут о шостій. -Так, пане.
Іди перевір світло, добре?
У нас проблема.
Мірач утік.
Аруне.
Час настав.
Переклад субтитрів: Тарас Малкович