‫ברוכים הבאים.‬ ‫-תודה.‬
‫סוף סוף.‬
‫תיהנו. ברוכים הבאים. שלום.‬ ‫-ערב טוב.‬
‫תקראו לי אם תצטרכו משהו, טוב?‬ ‫-תודה, הכול מעולה.‬
‫תיהנו.‬ ‫-תודה.‬
‫שלום, ברוכים הבאים.‬
‫אפשר לשבת כאן?‬ ‫-בבקשה.‬
‫ראית את אבא?‬
‫לא יודעת.‬
‫אני מניחה שהוא בסביבה.‬
‫אני אלך לבדוק.‬
‫תתחילו כשאתם מוכנים.‬
‫אבל תתחילו במשהו איטי‬
‫ותגבירו אחר כך את הקצב.‬ ‫-כן, גברתי.‬
‫לכי לעזאזל, הארה.‬
‫שימו אותם שם.‬ ‫-כן, גברתי.‬
‫בשום אופן, מר דאבוט.‬
‫אנחנו כבר פה.‬
‫ותראה, זה נראה מקסים.‬
‫רק תחייך קצת.‬
‫וואו.‬
‫יש לי התכווצויות.‬
‫באמת? מה קרה? את יולדת?‬
‫בטח. אני כלבה שיכולה ללדת תוך חודשיים?‬
‫למה לא?‬
‫הוורדים גדלו תוך יומיים,‬ ‫אז את יכולה ללדת תוך חודשיים.‬
‫סאלי, יש לך אובססיה לוורדים האלה.‬
‫הייתי בהיריון לפני שהם נשתלו.‬
‫אז אין קשר. בוא כבר.‬
‫היי, ברוכים הבאים. שבו כאן בבקשה.‬
‫אין צורך בשולחן נוסף. נשב שם איתם.‬
‫בבקשה, מר דאבוט, זו הפעם הראשונה שלך כאן.‬
‫הכנתי לכם שולחן עמוס כל טוב.‬
‫שבו כאן בבקשה.‬
‫תודה.‬ ‫-על לא דבר. בואו.‬
‫בואי.‬
‫ברוכים הבאים. שלום.‬ ‫-תודה.‬
‫תקראו לי אם תצטרכו משהו.‬
‫תיהנו.‬ ‫-תודה.‬
‫יכול להיות שהם משתפים פעולה.‬
‫אני לא חושב. בוא.‬
‫אתה בסדר?‬
‫מראן.‬
‫שאהסו התקשרה שוב ושוב לבית שלנו,‬ ‫והיתה מוכנה להפסיק רק אם תראה אותו.‬
‫אני אשגיח עליו בשבע עיניים.‬
‫הכול נהדר.‬
‫לא יודע מה קרה לי באותו לילה.‬
‫הפחדתי אותך. אני ממש מצטער.‬
‫אל תדבר שטויות. אני שמחה שאתה כאן.‬
‫בוא נבלה.‬
‫לא היית צריך.‬
‫הנה השולחן שלנו.‬ ‫תכירו את הידיד שלי, ג'יהאן.‬
‫שלום.‬ ‫-ברוך הבא, ג'יהאן.‬
‫שלום, תודה.‬
‫ברוכים הבאים.‬ ‫-שלום.‬
‫אז נתראה מחר.‬
‫מה בא לך?‬ ‫-יש יין אדום?‬
‫אתה נראה נהדר, מר דאבוט.‬ ‫-אני טוב, תודה.‬
‫תיהנו מהאוכל.‬
‫תקראו לי אם תצטרכו משהו.‬ ‫אשמע אתכם ולא משנה איפה אהיה.‬
‫תודה.‬ ‫-תודה.‬
‫ואם אני לא אשמע אתכם, מראן ישמע, כן?‬
‫בסדר.‬
‫מה הארוחה החגיגית הזאת פתאום?‬
‫במשך שנים הם לא התייחסו אלינו.‬
‫הם נוהגים בהכנסת אורחים, יקירה.‬
‫עשה לי טובה.‬
‫מה זה? שוב?‬
‫זה בסדר, תאכל.‬
‫מה?‬
‫בואי נרקוד.‬
‫רצית שנבלה.‬
‫את לא יודעת לרקוד?‬
‫יודעת ועוד איך. יודעת כמה טריקים.‬
‫בוא נלך.‬ ‫-בואי נלך.‬
‫מיראץ'.‬
‫בוא הנה, אחי.‬
‫בואי נרקוד, אה?‬
‫הם עלולים לתקוף בכל רגע. אל תעשה טעויות.‬
‫אני צריך לגשת למישהי.‬
‫מי?‬ ‫-פרופסור טוטקו.‬
‫תראו מי כאן.‬
‫פרופסור טוטקו, ברוכה הבאה. לכבוד לנו.‬
‫הכבוד כולו שלי.‬
‫ברצוני לדון איתך על דבר מה.‬
‫חשבתי על שיתוף פעולה‬
‫בין המחלקה הפסיכיאטרית בביה"ח‬ ‫לבין המחלקה שלך.‬
‫מה דעתך?‬ ‫-זה יכול להיות מעניין.‬
‫אז אשמח שנדבר על זה אם יש לך זמן.‬
‫אתה מתכוון עכשיו?‬
‫זה לא ייקח זמן רב.‬
‫שנלך למקום שקט?‬
‫מכאן.‬
‫אנחנו באמת חייבים להתרחק כל כך?‬
‫אני לא רוצה שהמוזיקה תפריע.‬
‫כאן נוכל לדבר בשקט. בואי בבקשה.‬
‫מכאן.‬
‫מכאן, בבקשה.‬
‫מכאן.‬
‫תניחו לי!‬
‫יצאתן מדעתכן?‬
‫תניחו לי!‬
‫אני בוחרת לבטוח בך.‬
‫איך זה קרה?‬
‫נמאס לי לחיות באיפוק.‬
‫נמאס לי לשלוט ברגשותיי.‬
‫לכל דבר יש אינספור אפשרויות.‬
‫ובאחת האפשרויות הללו…‬
‫אני אוהבת אותך.‬
‫אני אוהב אותך בכל אחת מהאפשרויות.‬
‫שחררו אותי!‬
‫דיבה, אני המרצה שלך.‬
‫מה אתם רוצים ממני? שחררו אותי.‬
‫שחררו אותי! שחררו אותי…‬
‫- שאהמראן -‬
‫שאהסו.‬
‫מראן.‬
‫זה אמיתי.‬
‫מה?‬
‫זה.‬
‫תזכרי את זה.‬
‫אני מבטיחה.‬
‫שאהסו.‬
‫מה?‬
‫אני צריך לחזור.‬
‫גם אני.‬
‫אני מרגישה קצת מוזר.‬
‫בצורה טובה או רעה?‬
‫לא יודעת.‬
‫אני מרגישה כמו מישהי אחרת.‬
‫מישהי שאני לא מכירה.‬
‫אבל נראה לי שאני אחבב אותה.‬
‫אני כבר מחבב אותה.‬
‫זה יקרה, אבא?‬
‫תגיד לי בכנות.‬
‫האם הנבואה תתגשם הפעם?‬
‫תגיד לי אתה. אתה זה שמכיר את שאהסו.‬
‫אמרת שתיקח פיקוד.‬
‫דיברת עם ארון בעצמך.‬ ‫-ששש. תשתלט על עצמך.‬
‫אוראל נמצא עם האוראקל. הוא חזק יותר.‬
‫אתה רוצה שיתחילו לחשוד בי?‬
‫זה שוב יצליח להם.‬
‫הקשקושים האלה על שלום בין בני האדם לנחשים…‬
‫שוב נקריב את עצמנו.‬
‫נתחבא ונעמיד פנים שאנחנו לא קיימים.‬
‫בוא ננקום לפחות.‬
‫תגיד לי מה הבעיה האמיתית שלך.‬
‫הוא זה שיגרום לנבואה להתגשם.‬
‫המנוול הזה ייחשב לקדוש עוד יותר.‬
‫כולם יסגדו לו.‬
‫אל תדאג.‬
‫אם הנבואה תתגשם,‬
‫מראן ייפגע ממנה יותר מכולם.‬
‫זה חומוס?‬ ‫-אני מניח.‬
‫טעמת אותו? איך הוא?‬ ‫-הוא בסדר.‬
‫בוס, אתה צריך משהו?‬ ‫-שב, בבקשה. תאכל.‬
‫לאן הוא הולך?‬
‫לא יודע, הוא פשוט הלך.‬ ‫אולי הוא שוב נזכר במשהו.‬
‫איפה היית? חיפשתי אותך בכל מקום.‬
‫אתה צריך לבוא לאורוות ומהר, אוקיי?‬
‫תטעמי. אל תדאגי, זה לא יגרום לך ללדת.‬
‫סאלי, אתה מתחיל לעצבן אותי.‬ ‫-בסדר, הבנתי.‬
‫את לא כלבה.‬
‫כלבות לא יולדות אחרי חודשיים, טמבל.‬ ‫נחשים כן.‬
‫נחשים לא יולדים, הם מטילים ביצים.‬ ‫-לא, הם יולדים.‬
‫אתה לא תבין. ותפסיק לרמוז‬ ‫שאני לא יודעת מה אני אומרת.‬
‫על מה את מדברת?‬
‫איפה דאבוט?‬
‫הוא כרגע הלך.‬
‫כן, הוא הלך לשם.‬
‫לשם?‬
‫מוזר.‬
‫אז איפה היינו?‬
‫אני מניח שבשום מקום.‬
‫אני שמח בשבילך.‬
‫באמת?‬
‫ברור.‬
‫אני רוצה שתהיי מאושרת.‬
‫אני הולכת לבדוק מה עם סבא שלי.‬ ‫נתראה עוד מעט.‬
‫עזבו אותה.‬
‫שינוי בתוכניות.‬
‫עשיתי את כל הדרך הנה. אני לא חוזר.‬
‫תירגע.‬
‫אתה לא רוצה לנקום?‬
‫אתה אומר לי להפסיק.‬
‫לא, אחי. אני לא אומר לך להפסיק.‬
‫אני אומר שיש מטרה חדשה.‬
‫מי?‬
‫תתכונן.‬
‫הנקמה של שאהמראן לא מעניינת אף אחד.‬
‫אנחנו ננקום בשבילה.‬
‫זה ממש גרוע הפעם.‬
‫מה הולך כאן?‬
‫מדינה?‬
‫תפסיקי להפחיד אותי.‬
‫מר אוראל!‬
‫מדינה, זה בסדר. תירגעי.‬
‫אני אקרא לרופא, בסדר?‬ ‫אני אביא לך את הרופא, מדינה.‬
‫תירגעי.‬
‫אני כבר חוזר. זה בסדר, זה בסדר, יקירה.‬
‫מר אוראל!‬
‫משהו קורה.‬
‫אני מרגישה את זה.‬
‫משהו קורה!‬
‫לא, בחוץ, בגן.‬
‫האות האחרון.‬
‫בת אדם תלד נחש.‬
‫מי?‬
‫סבא? סבא!‬
‫סבא.‬
‫אתה שומע אותי? סבא!‬
‫סבא! מה קרה?‬
‫אתה שומע אותי?‬
‫מראן!‬
‫מישהו ראה את מר אוראל?‬
‫איפה הרופא? מר אוראל!‬ ‫-מה קרה?‬
‫אדוני, משהו לא בסדר עם מדינה.‬
‫מה קרה?‬ ‫-היא מדממת.‬
‫מראן!‬
‫סבא. סבא, תגיד לי, מה קרה?‬
‫מדינה! תראי, הרופא כאן.‬
‫מה קרה? איפה הדימום?‬
‫מדינה…‬
‫אני בהיריון.‬
‫בוא נכניס אותה לבית, מהר.‬ ‫-כן.‬
‫בואי.‬
‫בעדינות.‬
‫סבא.‬
‫סבא?‬
‫צריך לקרוא לרופא, מראן.‬
‫צריך לקרוא לרופא, מראן. איפה אבא שלך?‬
‫הוא לא יכול לבוא.‬
‫מה זאת אומרת?‬
‫אז צריך לקרוא לאמבולנס.‬
‫קדימה. זה בסדר, מדינה. לאן ללכת?‬
‫תביא אותה לכאן, סאלי. על הספה.‬ ‫-זה בסדר, מדינה.‬
‫מדינה, תסתכלי עליי. זה בסדר, מדינה.‬
‫תניח אותה.‬ ‫-תניח אותה שם.‬
‫היא התעלפה? מדינה, תסתכלי אליי.‬
‫כן, מתחת לראש שלה.‬
‫את הערכה שלי.‬
‫מדינה, תסתכלי אליי, יקירה. את שומעת אותי?‬
‫חכה בחוץ.‬ ‫-אני לא הולך.‬
‫סאלי, הנוכחות שלך מחמירה את מצבה.‬
‫אבא שלי מטפל בה. בוא ניתן להם מקום.‬ ‫בוא איתי, סאלי.‬
‫הלו?‬
‫אנחנו צריכים אמבולנס בדחיפות.‬
‫סבא שלי לא נושם.‬
‫בבקשה, בואו מהר.‬
‫הכתובת… אני לא יודעת מה הכתובת.‬
‫מראן, מה הכתובת?‬
‫תנשום.‬
‫בוא.‬ ‫-יקרה לה משהו. אני מפחד.‬
‫בוא נלך, סאלי.‬ ‫-מדינה, אני כאן!‬
‫סאלי.‬
‫שאהסו.‬
‫תני לי את היד שלך.‬
‫זה יעכב את הלידה.‬
‫בואו ניקח אותה לבריכה, מהר.‬ ‫-כן, אבא.‬
‫אל תתקרב.‬
‫אתה…‬
‫שם…‬
‫איך?‬
‫איך עשית את זה לסבא שלי עם השיניים שלך?‬
‫מה את יודעת על שאהמראן?‬
‫מה?‬
‫שאהמראן היתה מלכת הנחשים.‬
‫היא חיה הרחק מבני האדם, בגן עדן תת-קרקעי,‬
‫יחד עם ה"איפריטים", הנחשים שלה,‬ ‫ובני המאר שלה, חצי אדם וחצי נחש.‬
‫לפני מאות בשנים, שאהמראן התאהבה בבן אנוש.‬
‫שמו היה…‬
‫צ'מסאפ.‬
‫על מה אתה מדבר?‬
‫דאבוט…‬ ‫-דאבוט בסדר גמור.‬
‫תראי, אין לנו זמן רב, שאהסו.‬ ‫את צריכה להקשיב, בבקשה.‬
‫צ'מסאפ ושאהמראן התאהבו.‬
‫אבל יום אחד, צ'מסאפ רצה לחזור החוצה.‬
‫הוא התגעגע לביתו ולמשפחתו.‬
‫שאהמראן אמרה, "בתנאי אחד.‬ ‫תבטיח שלא תספר לאיש היכן אני נמצאת".‬
‫צ'מסאפ הבטיח.‬
‫שאהמראן האמינה לו.‬
‫אבל השנייה לא האמינה.‬
‫איזו "שנייה"?‬
‫אחותה של שאהמראן, לילית.‬
‫לילית אמרה לאחותה הגדולה:‬
‫"אל תתני לו ללכת.‬ ‫בני האדם בוגדניים מטבעם.‬
‫"הוא יבגוד בנו ויסגיר את מקום הימצאנו.‬ ‫זה יהיה סופנו."‬
‫למה אתה מספר לי את כל זה?‬
‫רק תקשיבי לי.‬
‫צ'מסאפ יצא חזרה החוצה.‬
‫הוא גילה שהסולטן חולה.‬
‫ושזנבה של שאהמראן הוא התרופה.‬
‫צ'מסאפ רצה לעזור.‬
‫או אולי הוא התאהב ברעיון‬ ‫שהוא יודע משהו שאף אחד אחר לא יודע.‬
‫הוא ביקש מהווזיר שיבטיח לו.‬
‫"אגלה לכם איפה היא, אבל אל תפגעו בה."‬
‫הוא הסגיר את אהובתו.‬
‫הם חוללו שמות, שאהסו.‬
‫הווזיר הפר את הבטחתו.‬
‫בני האדם פלשו לגן העדן הזה‬ ‫ולכדו את שאהמראן.‬
‫לילית זעמה.‬
‫היא רצתה להרוג את צ'מסאפ.‬
‫אבל שאהמראן לא הרשתה לה.‬
‫היא כלאה את אחותה הזועמת בתחתית בור בטירה.‬
‫היא קיללה אותה. היא פנתה אז לצ'מסאפ.‬
‫היא אמרה לו, "אחרי שתהרגו אותי,‬ ‫בתרו את גופתי לשלושה חלקים.‬
‫"הרתיחו את הראש, ודאגו שהסולטן‬ ‫ישתה את המים. התרופה נמצאת שם.‬
‫"הרתיחו את הגוף שלי, ודאגו שהווזיר‬ ‫ישתה את המים. הרעל שלי יהיה בהם.‬
‫"ואתה, אהובי…‬
‫"אתה תרתיח את זנבי ותשתה את המים.‬ ‫חוכמתי נמצאת שם."‬
‫כלומר, חיי אלמוות.‬
‫די כבר! על מה אתה מדבר?‬
‫הם הרגו את שאהמראן, שאהסו.‬
‫צ'מסאפ היה היחיד שנותר.‬
‫עם כל רגשות החרטה והאשמה.‬
‫הוא ידע שלעולם לא יוכל למות.‬
‫לילית גם נשארה מאחור, כלואה בבור,‬ ‫חדורת תאוות נקמה.‬
‫השנאה שחשה הביאה אותה להישבע‬
‫שיום יבוא והיא תחזור לנקום בבני האדם.‬
‫על מה אתה מדבר, מראן?‬ ‫זה בסך הכול סיפור, זו מעשייה.‬
‫ככה חשבתי, אבל זה אמיתי.‬
‫את גרמת לי להאמין בזה.‬ ‫אני מאמין בזכותך, שאהסו.‬
‫אני יוצאת מדעתי. תשתוק!‬ ‫-דעתך בסדר גמור.‬
‫אני לא רוצה להקשיב לך.‬ ‫-את חייבת.‬
‫בעדינות.‬
‫מה הולך כאן?‬
‫יהיה בסדר.‬ ‫-הדימום לא נפסק.‬
‫הזריקה לא פעלה.‬
‫מה?‬
‫מה אתם עושים לי? תעזבו אותי!‬ ‫מי אתם חושבים שאתם?‬
‫תירגעי בבקשה.‬ ‫-זה בסדר.‬
‫תירגעי.‬
‫זה בסדר.‬
‫תנו לי ללכת. סאלי!‬ ‫-תירגעי.‬
‫זה בסדר.‬
‫לא נוכל לעצור את זה. היא יולדת.‬
‫אתה…‬
‫מה אתה?‬
‫לילית היתה נחושה.‬
‫היא התכוונה לצאת מהבור הזה‬ ‫ולהשמיד את האנושות.‬
‫רק דבר אחד יכול היה לעצור בעדה.‬
‫דבר אחד.‬
‫נבואה.‬
‫מאר שסומן מראש, ובת אדם שנבחרה מראש,‬ ‫שיאהבו זה את זו עד מוות.‬
‫אבל הפעם, בת האדם היא שתצטרך‬ ‫להקריב את חייה למען האהבה.‬
‫היא תשאיר את כל המוכר לה מאחור,‬ ‫ותרד אל מתחת לאדמה.‬
‫ואז שאהמראן תיוולד מחדש.‬
‫ובני המאר ובני האדם יחיו בשלום‬ ‫מאותו רגע והלאה.‬
‫אתה…‬
‫נחש?‬
‫אני בן מאר.‬
‫נולדתי עם הסימן.‬
‫זה לא יכול להיות אמיתי.‬
‫כל מה שחווית היה אמיתי, שאהסו.‬
‫לא יצאת מדעתך, פשוט חשת בזה.‬
‫כי זו את.‬
‫את היא זו שנבחרה.‬
‫חיכיתי לך המון זמן.‬
‫המון, המון זמן.‬
‫למה אני?‬
‫הנבחרת חייבת להיות צאצאית של צ'מסאפ.‬
‫צאצאית של הבוגד.‬
‫את לא הנכדה של דאבוט.‬
‫מה שלום מדינה?‬
‫מר אוראל, מה שלום מדינה?‬
‫מה קרה לה? היא בסדר?‬ ‫-מראן!‬
‫מר אוראל, מה שלום מדינה?‬
‫חכה כאן, אני אבדוק מה שלומה.‬ ‫-לא, חכי.‬
‫חכה כאן.‬ ‫-מה אתם עושים? חכי! תפתחי את הדלת!‬
‫מה אתם עושים?‬
‫מדינה!‬
‫איפה מראן?‬ ‫-מה קרה?‬
‫נגמר לנו הזמן, לאקמו. האות האחרון מתגשם.‬
‫אני צריך למצוא את מראן.‬ ‫הוא צריך לדבר עם שאהסו.‬
‫אני אמצא אותו.‬
‫ראיתי אותו כרגע.‬
‫אני אמצא אותו ואודיע לכם, אוקיי?‬
‫אתה יכול לחזור, אוראל. אנחנו נטפל בזה.‬
‫מה…‬
‫מה זאת אומרת, אני לא הנכדה של דאבוט?‬
‫צ'מסאפ שילם ביוקר על בגידתו.‬ ‫-למי אכפת מצ'מסאפ?‬
‫תקשיבי, נמאס לי לשקר לך.‬ ‫את צריכה להקשיב לי, בבקשה.‬
‫צ'מסאפ היה אחוז תיעוב עצמי.‬
‫הוא ניסה להתאבד פעמים רבות.‬
‫ניסה ונכשל.‬
‫כי הוא היה בן אלמוות.‬
‫האוראקל שלנו, צ'אבגש, גרמה לו לשכוח.‬
‫בכל פעם שהוא נזכר במשהו,‬ ‫היא החזירה אותו לאותו הגיל.‬
‫בכל פעם, הוא התחיל מחדש.‬
‫הוא חי חיים שונים תחת שמות שונים.‬
‫לא נולדו לו ילדים עד ש…‬
‫עד שפגש את אמא שלך.‬
‫הוא לא ידע על החטא שלו, הוא לא זכר אותו.‬
‫אבל הוא זכר את הכאב.‬
‫תחושה מוזרה כרסמה בו.‬
‫"הרוג את עצמך. לא מגיע לך לחיות."‬
‫לכן הוא עזב, שאהסו.‬
‫אחרת…‬
‫הוא היה הורג את עצמו מול בתו.‬
‫אבל גם הסבל של סבא שלך לא נתן לאמך מנוח.‬
‫ואת ירשת זאת גם.‬
‫את הבדידות, תחושת אי השייכות…‬
‫כל זה הוא מחיר הבגידה.‬
‫שאהסו.‬
‫סבא שלך‬
‫הוא צ'מסאפ בעצמו.‬
‫זה מטורף.‬
‫אתה מטורף.‬
‫שאהסו.‬
‫רק רגע.‬
‫בגלל זה באת אליי?‬
‫בגלל הנבואה?‬
‫לא, להפך. למרות הנבואה.‬
‫באתי אלייך אפילו שהכחשתי אותה‬ ‫ורציתי לברוח ממנה.‬
‫תאמיני לכך גם אם לא תאמיני לכל השאר,‬ ‫כי זו האמת.‬
‫אני מאוהב בך, שאהסו.‬
‫שאהסו, תזכרי.‬
‫הלילה, אמרת לי שתזכרי.‬
‫אז תזכרי.‬
‫עזוב אותי בשקט.‬
‫לא תוכלי לברוח מזה. שאהסו!‬
‫לא תוכלי לברוח מזה!‬
‫לא תוכלי!‬
‫אני לא יכולה להחזיק יותר.‬
‫איפה מראן? הוא צריך לדעת.‬ ‫צריך לומר לו.‬
‫לומר לו מה?‬ ‫-ג'יהאן מחפש אותו.‬
‫מה צריך לומר לו, אבא?‬
‫מה הוא לא יודע?‬
‫מה אתם מסתירים ממראן?‬
‫זה החלק האחרון של הנבואה.‬
‫שאהסו.‬
‫שאהסו?‬
‫תניח לה.‬
‫זה לא הזמן, ג'יהאן. היא מגיעה.‬
‫אני רוצה שהיא תגיע.‬
‫ידעתי.‬
‫ג'יהאן.‬
‫שיקרת למראן?‬
‫הולכת אותו שולל כל הזמן הזה?‬
‫הארה!‬ ‫-עזוב אותי!‬
‫אני אלך.‬
‫אני אלך לספר למראן.‬
‫אבל ברגע שאלך, זה יתחיל.‬
‫בואי הנה.‬
‫תחזיקו אותה חזק.‬
‫אתה בדרך לאן שהוא, מר דאבוט?‬
‫כל הזמן הזה,‬
‫אתה היית זה שהייתי צריך להרוג.‬
‫לא הנכדה שלך.‬
‫איפה שאהסו?‬
‫איך לא ראיתי את זה? כלומר…‬
‫הכול התחיל בך, נכון?‬
‫בבגידה שלך.‬
‫צ'מסאפ!‬
‫שאהסו…‬
‫תחזיקו בה חזק. זה בסדר.‬
‫זהו, זה נגמר.‬
‫זה בסדר.‬
‫מאז שהעולם נוצר,‬
‫המין האנושי בגד בכל מה שהוא אוהב.‬
‫אנחנו רק צפינו.‬
‫חיכינו שתבין.‬
‫כי העולם לא שייך לך, האדם.‬
‫הוא לא רק שלך.‬
‫עכשיו את מאמינה לי?‬
‫הנה מה שמלכת הנחשים אמרה לפני אלפי שנים:‬
‫"אתה, האדם! אל תאהב אותי אף פעם."‬
‫העולם לא שייך לך, האדם.‬
‫הוא לא רק שלך.‬
‫תרגום כתוביות: ליאור הדר‬