ОРИГІНАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
Вітаємо. Ми лишаємося ще на ніч.
Сказали б до того, як виселятися.
-Скільки вас? -Сьогодні лише троє.
-Картка та сама? -Ні. Готівка.
У вас телефон.
Телефон дзвонить.
Так, але ми сьогодні не працюємо за викликом.
-Залазь туди. -Ні.
-Залазь.
Це моя мама?
Усі геть! Негайно!
Що з тобою, у біса, таке?
Ти прострелила руку нашому «голосу».
Що тепер робити? Він нажаханий і стікає кров'ю у ванні.
-Вона не навмисно. -Ні, не навмисно. Ні.
Венді, ми домовилися налякати, а не стріляти.
Я думала, він схопить пістолет. Це був самозахист.
Що тепер робити? Ти змарнувала нашу єдину кулю.
Пробачте. Чорт. Вибачте.
Не вийде пограбувати фургон без зброї. Ви це розумієте?
То не робімо цього, та й по всьому.
Знайдемо гроші іншим чином. Може, на роботу влаштуємося.
-Дайте подумати. -Ох, Венді…
Нам було так страшно, що ми не впораємося з нормальним життям,
що нас виплюне як із центрифуги,
що ладні були затримати фургон із сутенерами.
Не для купівлі яхт чи коштовностей.
А просто через паніку.
БІБЛІЯ
Дівчата, я знаю, де знайти зброю.
Добре. Нарешті гарні новини.
-Але це місце трохи дивне. -Тобто?
Як мисливська хатина?
Цвинтар.
Ти лишайся з майстриком, бо ти його підстрелила.
У ту мить я думала, що можливо все.
Здебільшого через те, що Мойзес і Крістіан були далеко.
Ромео відправив би по готівку двох новачків,
і їх було б легко застати зненацька.
Але я помилялася.
Як добре знову бути разом, так?
Це наче повернення додому.
Аби довести, що я не тримаю зла, я покажу, що довіряю вам.
Завтра ви на фургоні везтимете мою виручку.
Як завжди? На Мадейру?
Ні. Не як завжди.
Шафа й Сюань поїдуть із вами.
Подвійний облом.
Я не хотів долучати нікого поза сім'єю,
але треба виховувати нове покоління на випадок, що ви знову мене підставите.
Слухай, я з тобою… на 100%.
Але дозволь тобі сказати дві речі.
По-перше, ось цей хлопець — мій брат. А ти мені лише бос.
По-друге,
ми для тебе багато чого зробили, ти нам за це винен.
І ніяк не навпаки.
Куля пройшла чисто, сухожиль не зачепила.
В інтернеті кажуть перевірити, чи можеш ти стискати пальці. Можеш?
Можеш зібрати пальці?
Це моя мама, так? Якщо не відповім, подзвонить у поліцію.
-Мамо? -Ферміне! Де ти є?
Пробач, мамо. Забув зателефонувати.
Ти забув?
Зараз 22:00. Ти пішов пити каву о 10:00.
Я з тими подругами, що приходили до крамниці.
Потім ми пішли трохи випити, і я втратив лік часу.
-Мамо? -Ти з ними?
-Вони зараз із тобою? -Так.
Одна з них.
Котра?
Білявка.
Я сьогодні заночую в неї, тож не чекай на мене. Я додому не прийду.
-Дай їй телефон. -Ні, мамо. Так не робиться.
Звідки тобі знати? Ти не знайомив мене з дівчатами. Дай її.
Вітаю, пані.
Здрастуй. Як тебе звати?
Венді.
Венді, пробач, що стільки телефонувала. Я непокоїлася.
Фермін не часто гуляє. Тобто, таким чином.
Не кажучи мені, куди він іде, щоб отак надовго.
Ні, я його не контролюю.
Він ходить гуляти з друзями, і часом повертається пізно.
Ти любиш рис?
-Так. -Я по суботах готую паелью.
Будь ласка, приходь, якщо хочеш.
Звісно. Дуже вам дякую.
Пані, треба відключатися.
Офіціант каже, наш столик готовий.
-Цілую, мамо. -Бувай, син…
Добрий вечір.
Що таке?
Я забув сказати, що ми не міняли простирадла й рушники.
Ви повісили табличку.
Які ми дурненькі. Забули зняти.
Ось для вас іще пляшка води та закуски.
Дякую.
Я можу покликати прибиральницю, якщо треба. Зараз.
Усе добре.
Не всі чоловіки, що ходять до повій, однакові.
Як і всюди, тут є ярлики.
Якщо так подумати, у клуб Ромео щодня приходить 100–200 чоловіків.
І неправда, що всі вони поводяться як покидьки.
Бувають добрі.
Сором'язливі.
Лагідні.
Хтось почуває провину.
Хтось хоче просто говорити.
Хтось — дивитися.
Комусь поза клубом нема з ким спати. Або вони просто не хочуть.
Хтось уникає романтики, дівчат, дружин…
І є жорстокі.
Але всі вони мають дещо спільне.
У клуб приходять, щоб утекти.
Дивно, що наша в'язниця
звільняє їх і дозволяє сховатися від їхніх життів.
Або, як із полковником Еспінозою,
сховатися від смерті.
Вітаємо, полковнику.
Сьогодні Club Las Novias повністю ваш.
Ми тут займаємося любов'ю. Але, якщо скажете, займемося і війною.
Чудово.
Полковник був солдатом на пенсії з трьома пристрастями.
-Армія. -Хай живе Іспанія!
-Іспанія.
І Джина.
Коли він дізнався, що хімія не допомогла,
його друзі не поскупилися на прощальну вечірку.
Ні, Джино.
Я не боюся смерті.
Коли я вийшов на пенсію, відчув себе ходячим трупом.
Стирчав удома з дружиною, купував продукти…
Тому я зараз тут, а не з нею.
Я купив двох собак.
Завів город.
Вступив у ексклюзивний гастро-клуб.
І зібрав немало зброї.
Але… Це справжня зброя?
Звісно. Я досі маю ліцензію.
Я витратив на неї свої заощадження. Це колекційні предмети.
Часів Другої світової.
Ти лишиш цю зброю своїм дітям?
Сину-агенту з нерухомості і доньці-інженеру? Ні.
Вони це не оцінять.
Ну ж бо, подумай.
Друзі викупили для тебе цілий клуб.
Чула, що в камері смертників пропонують будь-яку їжу?
Навіть якщо це омар, в'язню від нього щастя мало.
Хоч це й делікатес, в'язень хоче не його.
А чого хочеш ти?
Мені попестити його рукою?
Хочеш прогулятися пляжем?
Крістіане,
їдьмо зі мною.
Куди?
Це сюрприз.
На честь повернення.
Сідай спереду.
Щоб Шафа не почувався таксистом.
-Корал, ти боїшся смерті? -Ні.
Смерті бояться, коли про тебе хтось піклується.
Сім'я, діти, коханий…
Тож ні, не боюся.
Моя сім'я на Кубі не дуже засмутиться, якщо я помру.
А це дитя ще мале, щоб сумувати за мною.
А Мойзес?
Ти вчора дивно поводилася, коли ви прощалися.
Ти в нього закохалася?
У хлопця, що викрадає жінок і заробляє на тому, що їх ґвалтують?
Звісно ж ні, Джино.
Він сказав, ми більше не побачимося.
І що я відповіла?
«Сподіваюся».
Гівняне прощання.
Останній поштовх?
Відійди.
Обережно.
Зброї немає.
Але…
Він казав, його останнє бажання — поховання зі зброєю.
Хочеш чипсів?
Я не вмію говорити з дівчатами.
З повіями все інакше.
Не треба бути чарівним, особливим, розумним.
Усе просто.
Тому, коли ти мені відмовила…
Коли подивилася на мене з відразою…
Мені зірвало дах.
Мене зачепило.
Тебе зачепило?
Як я могла бути такою жорстокою?
Пробач мені, Ферміне.
Забула, що, оскільки працюю в клубі, не маю вибору.
-Це не так. Присягаюся. -Це так.
Саме так.
Я ненадовго забула про це, почала пити…
танцювати з подругами…
і лишила все позаду.
Доки не з'явився ти…
і нагадав, що цього не забути.
Позбудься тіла.
Я приберу.
Куди ми їдемо?
Іди.
Там.
Твого батька поховано там.
Минуло понад 20 років.
Тоді йшов дощ, це був мій перший протизаконний вчинок.
Заради вас із братом.
-Мойзесе, сюди! -Допоможи!
Іду!
У мене ваша матір. Я міг би по-злому, але не хочу.
Я привіз тебе сюди нагадати, хто ти.
Розповісти, що я став тим, ким є, коли поховав твого батька.
Ромео, я хочу нормального життя.
Я б теж хотів нормального життя.
Але я не маю вибору.
Несправедливо, щоб ти мав вибір, а я — ні. Не думаєш?
Не йди.
Крістіане,
щойно ми з усім розберемося,
поїдемо звідси.
Та не зараз. Не можна стрибати з корабля на корабель, як щури.
Будь ласка, скажи, що ти розумієш.
Як ти смієш казати, що я тобі не родина?
Джино, труна дивна.
Вона дуже глибока.
Що ти робиш?
Допоможи.
Що?
Бінго!
Ти коли-небудь їздив до тата на могилу?
Ні.
Ми тут затримаємося ще.
-Ми троє, як завжди. -Більше немає ніяких трьох.
Я придумав, як позбутися Ромео.
І як?
Украдемо фургон із його грішми.
Переклад субтитрів: Ольга Галайда