EN NETFLIX-SERIE
Jeg skal fortelle denne historien fra der vi slapp.
Dagen broren min ble drept, begravde jeg ham som en hund.
Ved siden av min far.
Jeg etterlot ham der av én grunn:
Om ingen vet at du er død, så stiller ingen spørsmål.
Selv om du må gå inn bakdøren inn til himmelen.
Etter det ville jeg bare se moren min,
som, om dere hadde glemt det, Romeo hadde kidnappet.
Jeg vil se moren min.
Selvfølgelig.
Å si til at Christian var død føltes godt.
Å høre hennes livstegn fikk meg til å tenke at hun endelig fikk seg litt ro.
Men jeg ante ikke da at Romeo hadde drept henne,
lagt henne i en fryser og tint henne igjen
så jeg kunne få meg en teit skyldig sønn-prat.
Noen dager senere, da Romeo sa at hun gikk bort på et aldershjem,
trodde jeg ham.
Jeg ante ikke hvordan disse to dødsfallene ville endre livet mitt.
Siden jeg manglet denne informasjonen,
så ble Romeo og jeg uadskillelige igjen.
Jeg stiftet en vidunderlig familie med mannen som hadde drept min.
Jeg gikk fra å kjøre horer rundt til å kjøre jentene til skolen.
Ikke kom tilbake til klubben på en stund.
Du må bearbeide alt som har skjedd deg.
Hva vil du jeg skal gjøre?
Ta ferie, ikke sant?
Noen restauranter.
Noen sykkelturer.
En god bok.
Jeg vet da faen.
Litt fred. Vi fortjener det.
En god bok?
Skal vi se, en ting…
Jeg hadde endelig fått mitt perfekte liv.
Sammen med psykopaten som hadde drept min mor.
Mens den hemmeligheten tikket som en tidsbombe
som ville sprenge noen måneder senere, brukte vi tiden til å fiske, spise
og synge som om vi var i en julefilm.
Samtidig så vi etter de tre damene som hadde ødelagt oss.
Og vi ville snart finne ut
at de bare var 1 854 kilometer unna.
Og at de hadde fått seg et nytt liv.
Her er huset.
Det beste jeg fant.
-Jeg elsker det. Det er vakkert. -Det er ikke bare derfor.
Vi er rett ved politiet.
Ingen vil let etter oss her.
Vi skulle også bygge opp vårt nye liv
oppå en bombe som ville eksplodere, før eller siden.
Vi hadde stjålet fire millioner euro av halliken vår.
Det blir ikke glemt så lett.
Vi burde gjemme halvparten inne og halvparten ute.
For sikkerhets skyld.
Vi åpnet et bakeri i byen for å hvitvaske pengene.
Vi gikk fra å være desperate horer til å bli bakere.
Fra å jobbe netter til å nyte sola med en mojito i hånda.
Fra å være innelåst
til å seile på åpen sjø.
Og veien derfra til å forelske deg i din dykkelærer
er bare en tynn linje.
-Hvordan går det, Gina? Bedre? -Ikke egentlig.
Normalt å bli sjøsyk om du ikke er vant til å seile.
-Du får se, det går over. -Jeg tror ikke det.
Jeg er gravid. Fem måneder på vei.
Du kan ikke dykke om du er gravid.
Jeg vet det. Det er mye jeg ikke kan gjøre som gravid.
Som å være begravd under en betongblokk.
Bare få deg litt hvile. Ok?
Går det bra, Toni?
Er det noe galt?
Jeg trodde at vi flørtet.
Jeg visste ikke at du ventet barn, og du må ha kjæreste eller mann.
Tilgi meg.
Nei, jeg har ikke kjæreste.
Å.
Er en av dem moren? Eller begge?
Om du vil se det sånn, så er de vel det.
La oss si at det fins en far, men han er ikke lenger i livet vårt.
Han hører fortiden til.
Jeg kommer også fra et forhold som hører fortiden til.
-Fortell. -Nei, det er kjedelig. Nei.
Nei, jeg elsker kjærlighetshistorier. Kom her.
Kom igjen.
Jeg giftet meg da jeg var 33. Jeg trodde hun var den rette.
Vi møttes på Sanfermines-festivalen. Jeg inviterte henne til Almería.
Så romantisk.
Hun sa ja. Og hun ble med.
Det var den eneste gangen jeg så en gnist i øynene hennes.
Hva skjedde?
Jeg var så forelsket. Jeg var som en liten valp.
Jeg la alltid planer, og hun sa alltid ja, men halvhjertet.
Jeg tenkte: "Hun liker det, hun er glad. Hun er bare typisk baskisk."
Det var ikke det. Hun var bare ikke forelsket.
Jeg har også hatt historier som ikke er verdt å klappe for,
eller feire, eller skrive om.
Og jeg har prøvd.
Jeg har prøvd tusen ganger, men…
Som du ser, er jeg nå alenemor.
Du burde ikke måtte prøve med kjærlighet. Du må bare være med den rette.
Dæven.
Greit.
At Gina forelsket seg, var ingen overraskelse.
Men da hun så at man kan slette stedet man kom fra og se fremover,
så tok Wendy også et vågesprang.
Med jenta fra bensinstasjonen.
Hun gikk ofte på bensinstasjonen for å treffe henne.
Hun måtte bruke opp bensin fortere.
Så hun begynte å kjøre rundt og rundt alle gatene i byen.
Men det tok for lang tid.
Så hun valgte en raskere vei.
Helt til Wendy en dag, etter 175 liter med 95-oktanbensin,
traff den rette noten.
-Skal jeg spørre når du er ferdig på jobb? -Hvorfor det?
For å hente deg og ta deg med på en motorsykkeltur.
Jeg har dame.
Hva?
Jeg trodde også at kassetter ville vare evig.
-Og se nå. -Ja.
Du.
Jeg er ferdig klokka sju.
Liker du deg her, da?
Det er langt hjemmefra.
Det er veldig fint.
Du er redd for å bli sett med meg.
Jeg har dame. Jeg vil ikke at hun skal uroe seg.
Folk sladrer mye her.
Jeg ba deg bare dra på tur for å bli kjent med deg.
Jeg har ikke venner her.
Greit. Så, jeg vet ikke, hva…
-Hva vil du vite om meg? -Ikke noe spesielt.
Hverdagen din.
Ok, skal vi se…
På tirsdager må jeg passe på, for tankbilen kommer,
og jeg må sørge for at ingen sperrer for den.
For det er 20 000 liter i tanken.
Og det er alltid en luring som parkerer der.
Så må jeg sjekke om det er vann i bøttene til å vaske bilrutene.
Ellers så er det alltid noen som sier: "Frøken, det er ikke vann i bøtta."
Og jeg hater å bli kalt "frøken".
Men det viktigste jeg bruker mest tid på, er å tenke på det jeg gjør på fritiden.
Om jeg har litt fri, kan jeg dra til Madrid.
Planer i små byer er så små.
De er små, men de er…
…veldig fine.
Og du, da? Hvilke planer har du?
Ingen.
Jeg ga opp. Jeg ga opp å legge planer.
Hvorfor det?
Jeg hadde dame.
Og da hun gikk fra meg…
…så mente jeg at det var planer som hadde skylda.
For noen ganger så havner du i trøbbel for å få dem til å skje, og…
Og så blir det vanskelig å komme seg ut.
Men det er ikke sant.
Planene har ikke skylda.
Noen ganger
er det spenningen og…
…rushet
om å få det du vil ha som får deg…
…til å ta snarveier.
Og nå?
Nå har jeg ikke hastverk.
Nå kan jeg vente på at ting skjer.
Jeg prøvde også å legge planer.
Å være lykkelig av all min makt og legge fortiden bak meg.
Men hver dag,
når kvelden kom,
så begynte marerittene.
Hver gang jeg la meg, så kom virkeligheten over meg.
Jeg følte at lungene mine kollapset og at luften veide 100 tonn.
Brystet mitt sank så lavt at det kunne gå gjennom madrassen.
Jeg fikk ikke puste.
Jeg fikk ikke sove.
Jeg orket ikke stillhet.
Mens Wendy og Gina fløy, så falt jeg lenger og lenger ned.
Men det var noen andre som var besatt av fortiden.
Med fortiden og det å hindre Moisés i å få vite sannheten.
Hva skjer, tattis? Skal du drikke all pilsen min?
Han drikker mer enn det, så treig som du er.
Du er treigere enn en brud.
Tattis,
din jævel.
Jeg visste ikke at du var så god venn med Moisés.
Vi har festet sammen noen ganger.
Får jeg komme inn? Hvordan går det, jenter?
Herregud, se på dette stedet.
Jeg vet at noen av dere har pratet.
Kanskje dere nå vet
om de tragiske hendelsene på klubben for rundt tre måneder siden.
Jeg skal forklare det.
Med stort uhell kom Christian gjennom døren,
og vi skjønte ikke hvor alvorlig disse kjerringene mente å skade ham.
Så døde moren til Moisés.
Mellom oss bestemte vi oss for å avlive henne
for å frigjøre henne fra sykdommen,
som var helt forferdelig.
Forferdelig.
Dette er smertefulle fakta.
Spesielt for meg. Derfor må jeg legge det bak meg.
Så om noen av dere nevner dette for noen andre…
Da sager jeg deg opp.
Deg og to fra familien din.
Det er dere som må lukke kapittelet.
For å vise dere at jeg alvorlig mener å legge fortiden bak meg,
vil mye endre seg på Las Novias, og vi starter med arbeidsforholdene.
Kom nærmere.
Kom.
Fra nå av, i denne klubben,
er det ingen flere fortapte jenter, men arbeidere.
Dere gjør jobben, betaler gjelda
og går fri.
Alle snakker om sexhandel.
Jeg søkte det opp på Wikipedia fordi jeg ikke kan bli siktet for noe sånt.
Så jeg lover at det ikke kommer flere trusler
eller fradrag eller økninger av pengene dere skylder meg.
Mener du at du ikke skal ta betalt for sminken mer?
-Eller kondomer? -Eller undertøy?
-Nei. -Hvordan?
Jeg forhandler om prisen.
Det eneste vilkåret…
…er at dere tier.
Ok?
Flott. Sett i gang. Se sexy ut og smil.
Kom igjen, da!
I dag er den første dagen i deres nye liv!
Tattis, et øyeblikk.
Det er noe
jeg har tenkt på.
All denne skravlingen med Moisés,
denne hehe, haha,
all pilsen…
Du har vel ikke latt noe glippe
om hans brors tragiske død, sant?
Selvfølgelig ikke. Stoler du ikke på meg?
Jeg stoler ikke på folk som drikker.
For de prater mye.
Om du sa: "Sjef, dette er min siste drink."
Da hadde det vært noe annet. Men prøv å forstå.
Her om dagen spiste du på stranda med Moisés, og begge kom tilbake drita.
Hva føler jeg?
Jeg føler meg som dritt.
For jeg tror at du begynner å bable på din tredje whisky.
Romeo, med all respekt,
så overreagerer du litt.
Gjør jeg?
Ja, for det er én ting å være sjefen min.
Det er noe annet å bestemme om jeg kan drikke.
Ikke engang faren min gjorde det.
Du blander det å være sjef med å være Paven.
Gjør du ikke?
Du er en kødd.
Du satte meg på plass, din jævel.
Ja. Jævla Paven.
Din jævel.
Ok, greit.
Nå skal jeg snakke med deg som sjefen din om jobben.
Du skal til Cuba. Jeg har forfremmet deg.
Julián leter etter informasjon om de tre tispene.
-Jeg kan ikke dra til Cuba nå. -Hvorfor ikke?
Jeg har flyttet sammen med Marisol.
Ja, tilbudet må være saftigere.
Jeg tredobler lønna, og…
Ja, faen heller, her.
25 000 euro for utgifter.
-Seriøst? -Klart.
Faen.
Hva sier jeg til Marisol? Jeg sa jeg var selger.
Du er selger for et firma med kontor i Cuba.
Du drar i dag, så du må ringe jenta di.
Og jeg vil høre den samtalen.
Fort, ring henne.
Hei, Marisol.
Her, på jobb. Du, jeg har blitt forfremmet.
En kollega kunne ikke, så jeg må reise til utlandet.
Jeg må dra i dag. I noen måneder, kanskje.
Hør…
Marisol, hør… Jeg trodde heller ikke jeg måtte dra nå.
Faen, hun la på.
Den jævla Paven, din kødd!
Du sier ikke noe mer nå, din faens jævel!
Faen, dette er motbydelig.
Mannebein.
Ta med en ren skjorte til rommet til jentene.
Og verktøykassa også. Jeg har et snekreprosjekt.
Ro deg ned.
Ikke bruk opp energien.
Du vil passe som hånd i hanske inni der.
Det blir så bra, du får se.
Veldig bra, Mannebein.
Du er en kunstner.
Kom, vi går.
Dagene gikk, og de søvnløse nettene også.
Helt til tre måneder senere, da noe skjedde som endret alt igjen.
Sendte oss tilbake til motgang.
Mami.
Hvorfor våken så tidlig?
Jeg var ikke trøtt.
Jeg ville si at Toni tar med en venn i dag.
-Å? -Ja.
-Han har visst mye til felles med deg. -Med meg?
Ja. Han heter Pau.
Pau.
Det skjedde midt i en søndagsgrillfest,
når vi alle skulle til å spise.
-Pølser. -Der, ja. Pølser.
Mulig jeg bør gjøre dette privat, men jeg skal være modig.
Jeg har bare gjort dette én gang før, men jeg har fortsatt tid
før barnet er født. Jeg ville spørre om du vil flytte sammen med meg.
Det er plan A, for vi har ikke vært sammen lenge,
så jeg har også en plan B.
Jeg vil gifte meg med deg.
Jeg skal bare hente vann på kjøkkenet.
Jeg tror jeg har lavt blodtrykk.
Straks tilbake.
Gina.
Jeg vil ikke at du skal tenke at jeg utnytter situasjonen.
Et barn utgjør ikke et par, men… Jeg vil være med deg når barnet blir født.
Men du vet ingenting om barnet, Toni. Du vet ingenting om fortiden min.
Jeg har også en fortid. Det har alle.
Ikke som min, Toni.
Toni, du vet ikke hvor jeg kom fra.
Du vet ikke hvorfor jeg er her. Du vet ingenting.
Si det, da.
Si det.
Jeg har en sønn.
Jeg måtte forlate ham i Cuba fordi
jeg ville gi ham et bedre liv, men jeg fant et verre liv her i stedet.
Det. Det.
En sønn er godt nytt.
Ta med ham hit.
Ja. Og om du sier ja, så kan vi være en stor familie.
Gina, jeg vil skape en fremtid med deg.
Og om jeg må vente, så venter jeg.
Glem alt jeg sa til deg der ute.
Glem plan A og B.
Skal vi fortsette med plan C?
Hva er plan C?
Søndagsgrillfest.
Ja?
De glade planene i hodet til Gina
ville endre alt drastisk, og ikke til det bedre.
Det ville skje i det øyeblikket hun ville ringe moren
fra den eneste telefonkiosken hun fant, ti kilometer unna byen vår.
Den samtalen ville åpne en sprekk
som ville slippe inn fortiden vår tilbake i livet vårt
for å knuse det.
Det er meg, mami.
Carmen.
Jeg vil ikke prate.
Jeg ville bare si at jeg har penger, og jeg vil ta med Carlitos til Spania.
Jeg trodde aldri jeg ville høre fra deg igjen.
Hvordan har du det?
Fint, mami.
Jeg har det fint.
Hvordan har du det?
Greit, kjære.
Vi ble i Remedios.
Faren din fikk jobb her.
Er det sant?
Ja, kjære.
Carlitos har det også bra, med fetterne sine på skolen.
-Vi alle har det bra, takk Gud. -Godt å høre, mami.
Carmen.
Jeg vet du har hatt det grusomt.
Det var vanskelig med de mennene.
Men jeg trodde ikke at de ville behandle deg så dårlig.
Du vet hvilke problemer vi alltid har hatt her.
Den mannen ga meg penger til pappas greie.
Han virket så snill at jeg ikke ante mine arme råd.
Men jeg har tenkt på deg hver eneste dag, min kjære.
Tror du at du kan tilgi meg en dag?
Vet du hva, mami?
Om alt går som det burde,
så kan kanskje du og pappa komme hit også.
På sommerferie.
Jeg skal få barn igjen, mamma.
Hva?
Det er kjempegode nyheter!
Jeg har termin om en måned.
Og jeg har en venn.
Han er mer enn en venn, faktisk.
Han er eldre og eventyrlysten.
Og han er så søt med meg, mami.
Han har et dykkefirma.
Han er alltid på sjøen.
Han er en god mann, mamma.
Jeg vet det.
Og jeg føler på meg at alt kommer til å gå bra nå.
Å, Carmen.
Jeg er så glad for å høre at alt endelig går bra.
Jeg er så glad, kjære.
Du er fri nå, besta.
Og rik.
Hva med barnebarnet mitt?
Han er tilbake i ettermiddag.
Og så ser vi aldri hverandre igjen.
Hva er det?
Hvor?
Hva skjer?
Jeg ringer tilbake.
Moisés.
Vi har dem.
De er på Almería-kysten.
Tekst: Ekaterina Pliassova