EN NETFLIX-SERIE
Jag börjar berätta där vi slutade senast.
De dödade min bror och jag begravde honom som en hund i öknen.
Intill min far.
Jag lämnade honom där av ett enkelt skäl.
Om dem som ingen vet är döda ställer ingen några frågor.
Även om de får ta bakdörren in till himlen.
Allt jag ville just då var att få träffa min mor.
Som ni kanske minns hade Romeo rövat bort henne.
Jag vill träffa mamma.
Självklart.
Det var skönt att berätta för henne att Christian var död,
och monitorernas ljud fick mig att tro att hon hade ro och kanske fick vila.
Då visste jag förstås inte att Romeo hade mördat henne,
lagt henne i en frys för att sen tina upp henne
så att jag kunde lätta mitt hjärta.
När Romeo sen sa att hon hade gått bort på ålderdomshemmet trodde jag honom.
Jag anade inte hur dessa dödsfall skulle förändra mitt liv,
för tack vare den här missuppfattningen kunde Romeo och jag bli oskiljaktiga igen.
Jag fick en underbar familj tillsammans med min familjs mördare.
Jag körde horor till strippjobb och flickorna till skolan.
Håll dig borta från klubben ett tag.
Du behöver hämta dig efter allt som hänt.
Vad ska jag göra, då?
Ta lite semester.
Gå på restaurang.
Ta en cykeltur.
Läs en bok.
Inte fan vet jag.
Lite lugn och ro.
Läsa en bok?
Jag hade äntligen fått min idyll,
tillsammans med psykopaten som hade mördat min mamma.
I väntan på att den tidsinställda bomben skulle explodera några månader senare
fiskade vi tillsammans, åt frukost, och sjöng som om vi var med i en julfilm.
Samtidigt letade vi efter kvinnorna som hade krossat oss
och fick snart veta att de befann sig bara 1 854 kilometer bort.
Och att de också hade ett nytt liv.
Här har vi huset. Det bästa jag kunde hitta.
-Ja, det är jättefint. -Inte bara det, Gina.
Vi bor precis intill polisen.
Här kommer ingen att leta efter oss.
Vi byggde också vårt nya liv ovanpå en bomb som förr eller senare skulle brisera.
Vi hade stulit fyra miljoner euro av vår hallick. Sånt glöms inte bort.
Vi gömmer hälften i huset och hälften utanför, för säkerhets skull.
Vi öppnade ett bageri för att tvätta Romeos pengar
och gick från att vara horor till konditorer.
Från att arbeta på nätterna till att lapa sol med en mojito i handen.
Från att leva som fångar till att segla på öppet hav.
Och att sen bli kär i dykinstruktören är inte ett långt steg därifrån.
-Känns det bättre, Gina? -Det kan jag inte påstå.
Det är normalt att bli sjösjuk om man är ovan.
-Det går över. -Jag tror faktiskt inte det.
Jag är gravid i femte månaden.
Man får inte dyka när man är gravid, vet du.
Jag vet. Det är mycket man inte ska göra som gravid.
Som att bli begravd i cement.
Då är det nog bäst att du vilar.
Är allt som det ska, Toni? Är det nåt fel?
Jag trodde att vi hade nåt på gång.
Jag visste inte att du var gravid. Då har du ju säkert pojkvän.
Förlåt.
Nej, jag har inte pojkvän.
Är nån av dem mamman? Eller båda två?
Så kan man ju se det, om man vill.
Barnets far finns inte längre i våra liv. Han tillhör det förflutna.
Jag har också en relation i mitt förflutna.
-Berätta. -Nej, jag vill inte tråka ut dig.
Jo, jag älskar kärlekshistorier.
Berätta.
Jag var 33 år och trodde att jag hade funnit mitt livs kärlek.
Vi träffades på San Fermín. Jag sa: "Ska du med till Almería?"
Vad romantiskt!
Och hon sa ja, och följde med.
Det var nog den enda gången jag såg en gnista i hennes ögon.
Jaså, vad hände?
Jag var hopplöst förälskad i henne.
Jag kom alltid med förslag och hon hängde med, men halvhjärtat.
Jag tänkte: "Hon är säkert lycklig. Basker visar det väl på ett annat sätt."
Men hon var helt enkelt inte kär.
Jag har också haft romanser som inte är nåt att hurra för.
Och jag har faktiskt försökt, på tusen olika sätt, men…
Men som du ser blev jag ändå ensamstående mamma.
Kärlek handlar inte om att försöka, bara om att finna den rätta.
Jäklar.
Jaha…
Att Gina blev kär förvånade oss inte.
Men när Wendy såg att det går att glömma det gamla och blicka framåt
bestämde hon sig också för att våga.
Med tjejen på bensinstationen.
Hon började tanka allt oftare för att få träffa henne.
Så för att köra slut på bensinen snabbare
började hon köra varv efter varv runt byn.
Men det gick för långsamt, så hon kom på ett snabbare sätt.
Och så en dag, efter 175 liter 95-oktanig bensin,
fick Wendy till det.
Vill du att jag frågar när du slutar?
Varför det?
Så att jag kan hämta dig och vi kan ta en tur på hojen.
Jag har flickvän.
Vadå?
Jag trodde att kassettband skulle hålla i sig.
-Men se hur det blev. -Visst.
Du…
Jag slutar sju.
Gillar du det här stället?
Det är långt från byn.
Det är fint.
Du vill inte bli sedd med mig.
Jag vill ju inte att min flickvän ska oroa sig i onödan.
Folk skvallrar så mycket.
Jag ville bara lära känna dig bättre. Jag har inte många vänner här.
Visst. Jaha, vad vill du veta om mig?
Inget särskilt.
Hur ser din vardag ut?
Ja, få se…
På tisdagar kommer tankbilen, då måste jag hålla fritt framför pumparna.
Den kommer med 20 000 liter bensin och nån jävel ställer sig alltid för.
Sen måste jag se till att det är vatten i hinkarna till att tvätta vindrutan.
Annars får jag höra: "Hördu tjejen, det är slut på vatten!"
Och jag hatar att bli kallad "tjejen".
Men det viktigaste, det jag ägnar mest tid åt,
är att planera min lediga tid.
Om jag sparar ihop några dagar kan jag åka till Madrid.
I småstäder gör man sig små planer.
Små, men…
…väldigt fina.
Själv då, vad har du för planer?
Inga alls.
Jag har släppt det, slutat planera.
Varför det?
Jag hade flickvän.
Och när hon lämnade mig…
…trodde jag att det var på grund av planerna.
För ibland gör man dumheter för att förverkliga dem, och sen…
Sen kan det vara svårt att bli fri.
Men det är inte sant.
Det är inte planernas fel.
Ibland kan…
…förväntningarna…
…och brådskan att få det man vill…
…få en att ta genvägar.
Och nu?
Nu har jag ingen brådska.
Nu har jag tid att vänta.
Jag försökte också ha planer.
Jag kämpade för att vara lycklig och lämna allt bakom mig.
Men varje dag, när det blev natt,
kom mardrömmarna.
När jag låg i sängen krympte världen omkring mig.
Det kändes som om lungorna skrumpnade ihop och luften vägde 100 ton.
Det kändes som om bröstkorgen skulle sjunka genom madrassen.
Jag kunde inte andas.
Jag kunde inte sova.
Jag klarade inte av tystnaden.
Medan Wendy och Gina fick luft under vingarna, föll jag handlöst.
Men det fanns en annan som också var besatt av det förflutna.
Och av att undanhålla sanningen från Moisés.
Jaha, Tatuado? Ska du dricka upp all min öl?
Han lär dricka mer än så, som du dröjer.
Du tar mer tid på dig än en brud.
Tatuado, din jävel…
Jag visste inte att du var så god vän med Moisés.
Vi har festat ibland.
Får man komma in?
Hur är det, tjejer?
Vad det ser ut här.
Jag vet att några av er har snackat.
Och ni känner kanske alla till
de tragiska händelserna här på klubben för ungefär tre månader sen.
Jag ska förklara.
Christian hade oturen att komma in
och vi insåg inte hur illa skadad han blev av subbornas kula.
Sen gick Moisés mamma bort.
Vi bestämde oss tillsammans för att tillämpa dödshjälp
för att befria henne från hennes allt värre sjukdom, som var vedervärdig.
Vedervärdig.
Det är plågsamma fakta.
Särskilt för mig. Därför vill jag lämna dem bakom mig.
Så den som får för sig att prata om det här med nån, vem som helst…
…sågar jag i bitar.
Henne, och två i hennes familj.
Det är upp till er att vända blad.
Och för att visa att jag menar att vi ska lämna det förflutna bakom oss
ska mycket förändras på Las Novias, era arbetsvillkor till att börja med.
Kom närmare.
Kom.
Hädanefter kommer det på den här klubben
inte att finnas vilseledda kvinnor, utan arbetare.
Ni ska göra ert jobb, betala er skuld, och sen är ni fria.
Det är mycket snack om människohandel.
Jag har läst på om det på Wikipedia, för jag vill inte förknippas med sånt.
Så jag lovar att det är slut med hot,
med löneavdrag och med pålägg på era skulder till mig.
Innebär det att du inte tänker ta betalt för sminket längre?
-Och kondomerna? -Och underkläderna?
-Nej. -Och hur ska det gå till?
Genom prisförhandling, som på ett kooperativ.
Det enda jag kräver
är er tystnad.
Förstått?
Då så. Ut med er nu, flickor, sexiga och med ett leende på läpparna.
Seså!
Det här är första dagen i era nya liv.
Vänta, Tatuado.
Det är en sak som jag har tänkt på.
I allt ditt snicksnack med Moisés,
allt skrattande och ölande…
…så har du väl inte råkat nämna nåt om hans brors tragiska frånfälle?
Självklart inte, Romeo. Litar du inte på mig?
Jag litar inte på folk som dricker.
De snackar mycket.
Om du skulle säga:
"Det här blir mitt sista glas, chefen. Jag ska bli absolutist."
Då vore det en annan sak, men försök att förstå mig.
Häromdagen skulle du och Moisés äta på en strandbar, och söp er packade.
Och hur känns det för mig? Förjävligt. Det känns förjävligt.
För jag tror att efter din tredje whisky så börjar du nog pladdra.
Med all respekt, Romeo, nu tycker jag att du överdriver lite.
Jaså?
Du är min chef, men du kan inte bestämma vem jag umgås med eller vad jag dricker.
Det har inte ens min pappa lagt sig i.
Blandar du inte ihop att vara chef med att vara nån jävla påve i Vatikanen?
Din jävel…
Ja, där fick jag svar på tal.
"Nån jävla påve i Vatikanen."
Din jävel.
Okej.
Då ska jag tala till dig som din chef och om ditt jobb.
Du ska till Kuba. Jag befordrar dig.
Julián söker information om de tre subborna där.
-Jag kan inte åka till Kuba nu. -Varför inte?
Jag har precis flyttat ihop med Marisol.
Jag förstår, du behöver en sporre.
Jag tredubblar din lön, och…
Vad fan, ta det här.
25 000 euro i fickpengar.
-Allvarligt? -Ja.
Jäklar… Vad ska jag säga till Marisol? Hon tror att jag är säljare.
Du är säljare på ett företag med verksamhet på Kuba.
Och du ska dit i dag, så ring tjejen nu. Jag vill höra när du gör det.
Seså, ring henne.
Hej, Marisol.
Jag är på jobbet. Jag har blivit befordrad.
En kollega har dabbat sig, så jag måste utomlands.
Jag åker i dag.
Ett par månader.
Men…
Nej, jag trodde inte heller att jag skulle behöva åka nu.
Hon la på.
"Nån jävla påve i Vatikanen", din jävel!
Du har pratat färdigt, ditt jävla svin!
Fy fan, vad äckligt.
Cachopo.
Kom med en ren skjorta till flickornas rum.
Och ta med verktygslådan. Vi ska snickra.
Lugn.
Spara på krafterna.
Du kommer att få det så ombonat därinne.
Du ska se att det blir bra.
Bra jobbat, Cachopo.
Du är en virtuos.
Nu går vi.
Så förflöt dagarna och de sömnlösa nätterna.
Men efter tre månader hände nåt som skulle förändra allt igen,
och slunga oss tillbaka i olycka.
Vad gör du uppe så här tidigt, gumman?
Jag var inte sömnig.
Toni ska ta med sig en vän i dag.
-Han har visst mycket gemensamt med dig. -Med mig?
Ja. Han heter Pau.
Pau…
Det hände på en söndagsmiddag just som vi skulle hugga in.
Här finns det korv.
Jag borde nog göra det här privat, men jag satsar stort.
Jag har bara gjort det en gång förut,
men medan det finns tid och innan ditt barn föds
vill jag fråga dig om du vill flytta in hos mig.
Det är plan A. Vi har inte varit ihop länge
och du tycker nog jag är galen, men jag har en plan B också.
Jag vill gifta mig med dig.
Jag går bara ut i köket och tar lite vatten.
Jag tror att jag har lågt blodtryck.
Jag kommer strax.
Gina.
Tro inte att jag försöker utnyttja situationen.
Ett barn gör inget par, men…
Jag vill vara med dig när barnet föds.
Du vet inget om det här barnet, Toni.
Du vet inget om mitt förflutna.
Jag har också ett förflutet. Alla har ett.
Inte som mitt, Toni.
Toni…
Du vet inte var jag kommer från eller varför jag är här. Du vet ingenting.
Berätta, då.
Berätta.
Jag har en son.
Jag fann mig tvungen att lämna honom på Kuba
för att ge honom ett bättre liv, men livet här blev bara värre.
Så är det.
En son är ju en god nyhet.
Du kan väl ta hit honom?
Och om du säger ja till mig blir vi en stor familj.
Gina, jag vill skapa en framtid med dig.
Och om jag behöver vänta, så väntar jag.
Glöm allt jag sa där ute.
Glöm plan A och B.
Vi kan väl köra på plan C?
Vad är plan C?
Grillmiddagar på söndagar.
Kan vi det?
Ginas lyckliga planer skulle snart förändra allt, men inte till det bättre.
Det skedde i det ögonblick hon beslöt att ringa sin mamma
från den enda telefonkiosk hon kunde hitta, en mil från vår by.
Det samtalet slog upp en spricka,
genom vilken vårt förflutna skulle krypa tillbaka
och förstöra våra liv.
Det är jag, mamma.
Carmen!
Jag vill inte prata med dig,
bara säga att jag har pengar och tänker hämta hit Carlitos till Spanien.
Jag trodde inte att jag skulle få höra av dig igen.
-Hur mår du? -Bra, mamma.
Jag mår bra.
Och hur mår du?
Bra, vännen.
Vi bor kvar i Remedios.
-Din pappa har fått jobb här. -Har han?
Ja, gumman.
Och det går bra för Carlitos i skolan med sina kusiner.
-Vi mår bra allihop, gudskelov. -Det gläder mig.
Carmen…
Jag vet att du har haft det hemskt.
Att det var jobbigt med alla män.
Men jag trodde inte att de skulle behandla dig så illa.
Du vet vilka problem vi har haft här.
Och den där mannen betalade din pappas operation.
Han verkade så trevlig, så jag visste inte vad jag skulle göra.
Men det har inte gått en enda dag utan att jag har tänkt på dig.
Tror du att du kommer att kunna förlåta mig?
Vet du vad, mamma?
Om allt går som det ska
kanske du och pappa också kan komma hit.
Över sommaren.
Jag ska få barn igen, mamma.
Men vad säger du?
Vad glad jag blir!
Det är bara en månad kvar.
Och jag har en vän.
Han är mer än en vän, faktiskt.
Han är äldre och äventyrlig.
Och han är så snäll mot mig, mamma.
Han har en dykfirma.
Vi är ofta ute på havet.
Han är en bra man, mamma.
Det vet jag.
Jag känner på mig att allt kommer att bli bra nu.
Åh, Carmen…
Det är så skönt att höra att allt äntligen är bra.
Det gläder mig så, älskling.
Nu är du fri, tanten.
Och rik.
Och mitt barnbarn?
Honom får du tillbaka i eftermiddag, och oss ser du aldrig mer.
Ja?
Var?
Vad är det?
Jag ringer upp.
Moisés…
Vi har dem.
De är vid kusten i Almería.
Undertexter: Karl Hårding