A NETFLIX SOROZATA
Az a három ribanc hadat üzent nekünk,
ezért muszáj eltüntetnünk őket.
És visszaszerezni a tiszteletet.
És persze a pénzünket. A pénzünket is.
Ezért hadd mutassam be a legújabb munkatársunkat!
Darwin.
Darwin profi, aki dolgozott már Medellínben, Ciudad Juárezben, Sinaloában…
Aki ezeken a helyeken akar érvényesülni bűnözőként, nagyon jónak kell lennie.
A melót Moisésszel fogja elvégezni.
Ti pedig támogatjátok őket.
A munka nagyon könnyű.
Gina hibázott és felhívta az anyját,
mert mostanra óvatlanná váltak.
Fél év telt el, és elkezdtek normális életet élni.
Wendy!
Gyere le!
Jövök.
Szia!
Szakítottam a barátnőmmel.
Mi?
Nem mehetett így tovább. Kezdtem beleőrülni. Nem bírtam.
Úgy éreztem, hazudok neki.
De nem hazudsz senkinek. Semmi sem történt köztünk.
Igen, de többet gondolok rád, mint rá.
Többet jársz a fejemben. Felébredek, és eszembe jutsz.
Dolgozom, és rád gondolok.
Lefekszem, és csak rád gondolok. Alig bírok elaludni.
A közös programokra gondolok, például a motorozásra.
- Hová mennénk? - Nem tudom, bárhova.
Madridba, a hegyekbe, akár helikopterrel is.
Helikopterrel?
Igen, helikopterrel.
Wendy, nem tudom, tetszik-e majd a csókod.
Úgy értem, az sem biztos, hogy csókolózni fogunk, ez…
Az a helyzet, hogy…
Nem tudom, lesz-e ebből valami, vagy csak a teljes csőd.
De azt hiszem, beléd szerettem.
Nagyon.
Hát…
Gina ebből a fülkéből telefonált.
Egy közeli városban lehetnek, ezért átfésüljük a környéket.
Minden utcát,
minden negyedet, minden teret.
Minden követ megmozgatunk,
amíg meg nem lesznek.
Ha megvannak, figyelni fogjuk őket.
- És várunk. - Mire?
A megfelelő pillanatra.
Láttál már vadászó nagymacskát? Mi is úgy fogjuk csinálni.
Óvatosan, ravaszul és rejtőzködve.
Nem támadunk szemből, nem játsszuk a tököst.
Behúzzuk a tökeinket, kicsire.
Mint a tigris.
Koccintsunk Tonira, amiért megfőzte ezt a hihetetlen paellát!
- Köszönöm. - Köszönjük!
- Tonira! - Abszolút. Tonira!
- Szívesen. - Szeretlek.
És rátok, lányok.
Köszönöm az ételt. A városban csak a diákjaim bulijaira hívnak,
de ők nyolcévesek. Sajtos pufi van, üdítő…
Coral is tanár volt. Sok a közös bennetek.
Tényleg?
Nem igazán.
Pár magánórát adtam kislányoknak, mellékállásban.
Hosszú történet.
Sosem meséltek magatokról,
se röviden, se hosszan.
Hogy lett belőletek pék a semmi közepén?
Így alakult.
Új életet akartunk kezdeni.
- Ki ne akarna? - Igen.
Persze.
Én például mindig benzinszagú vagyok.
Undorító, de nehéz lenne csak úgy abbahagyni.
Csak egy kis felelőtlenség kell, és itt is vagyunk.
Naná.
Te mit csináltál, Gina?
Egy kicsit ezt, egy kicsit azt, igaz?
Látjátok? Máris megfagyott a levegő.
A sivatagi lányok rejtélye.
Ne már!
- Mint egy film. - Mi?
- Igaz! - Ne már!
Megnézem az almás pitét.
Bassza meg!
Nos, egy vegyipari cég igazgatója voltam.
Mosószer, rovarriasztó, fehérítő és hasonlók.
Egy nap, miután megbeszélésem volt az alkalmazottakkal,
ebéd után elsétáltam egy templom mellett.
Az elsőáldozásom óta nem voltam templomban,
de aznap bementem, és beültem az első sorba.
És hirtelen, ahogy felnéztem,
azt láttam, hogy Jézus engem néz.
És nem tudom, éreztem valamit…
Úgy éreztem, beszél hozzám.
- Krisztus? - Igen.
És mit mondott?
Azt mondta: „Csajszi, olyan boldogtalan vagy itt a cégnél,
folyton csak az értekezletek, a nevetséges termékek bevezetése.
Mást sem akarsz, mint befejezni.” Értitek?
Mintha azt mondta volna…
„Coral,
menj!”
Ezért aztán, nos,
otthagytam a várost.
És most itt vagyok.
Ha Isten szól hozzád, jobb nem ellenkezni.
Te jössz, Wendy!
- Mesélj, légiutas-kísérő voltál! - Kizárt.
- Igen. - De várj még!
Az almás pite nem az igazi almalikőr nélkül.
Felespoharat!
Coral.
Mi a faszt művelsz?
Szerinted hülyék, vagy idegenek, akikkel szórakozhatsz?
Akiknek baromságokat beszélhetsz?
- Mami, mit hordtál össze Istenről? - És hogy légiutas-kísérő vagyok?
Mi olyan vicces? Nem hazudhatsz a barátnőmnek.
Wendy, szívességet teszek neked.
Tessék?
Milyen szívességet?
Megnyugtatom őket egy kellemes, középszerű sztorival,
hogy ne faggassanak életed végéig?
És ha el akarjuk mondani az igazságot? Nem most, de egyszer igen.
El akarod mondani az igazat Toninak?
Azt, hogy pénzért pisiltél, és a gyerek az egyik vendégedé?
Elmeséled a barátnődnek, hogy kikötözve tágították a segged?
Ezt akarjátok elmesélni? Tőlem.
Azt mondanám, hogy elraboltak.
Nehéz volt, és elszöktünk. Mi a baj ezzel?
A lánykérés óta próbálom elmondani az igazat Toninak.
De nem megy.
És igent sem tudok mondani neki, mert úgy érzem, becsapom életem szerelmét.
Lányok!
Ha beszéltek a nyomorúságos múltról,
mindent tönkretesztek.
Megmérgezitek az új életeteket.
Mindent. A csókokat, a reggeliket, az öleléseket…
Nem értitek?
A szerelem átalakul valami mássá.
Szánalommá,
kétségekké, együttérzéssé.
Amikor most rátok néznek, Wendyt és Ginát látják.
De mégis mit fognak látni, ha kiderül a szörnyű múltunk?
Sosem fognak ugyanúgy nézni rátok.
A félelem, amit átéltünk, sosem múlik el.
Minden éjjel érzem.
Aludni sem tudok miatta.
Nem kapok levegőt. Nem tudok mozogni.
Nem érdemlitek meg,
hogy ne legyen ott, amikor reggel felébredtek?
Igaz?
És a lövöldözések, a rablás,
az élve eltemetés is titok maradhat, igaz?
Főleg mert eszükbe juthat,
hogy a gyilkosok egy szép napon
megjelenhetnek náluk a pénzükért, szóval…
Találjatok ki amit akartok, de legyen szép!
És szórakoztató.
Hogy ne folyton ezt idézzék fel.
Igaz?
Csak akkor lőtök, ha félreeső helyen van mind a három.
Egyébként szóltok nekünk.
Ha kinyírunk egyet, nem léphet le a másik kettő.
Együtt öljük meg őket,
egyszerre, tanúk nélkül.
Gyógyítsuk be végleg ezt a sebet…
testvérem!
Az öleléskor
meg voltam győződve arról, hogy a lányok megtalálása és megölése az életcélom.
De valójában valaki más életcélja volt.
Olyan voltam, mint egy közlegény a náci Harmadik Birodalomban,
aki megokolja magának, hogy helyesen cselekszik.
De csak mert valaki átvette az uralmat a józan esze felett.
Több időt töltöttem a levegőben, mint a földön.
Folyton repültem, Buenos Airesből Lima,
Bogotá, aztán Chile. Chile sokszor.
És ráuntál arra az életre?
A hívót untam meg.
„Kisasszony, kérek egy párnát.” „Kisasszony, egy takarót.”
Az emberek kibírhatatlanok.
A másik, amit meguntam,
az indulás előtti biztonsági bemutató volt. Csá!
Szerintem az szuperszexi.
Mutasd meg!
- Látni akarom! - Gyerünk!
- Én is. Gyerünk! Csináld! - Csináld!
Csináld!
Rajta!
Lássuk…
Hölgyeim és uraim…
ezen a gépen négy kijárat található,
és két vészkijárat.
Kettő hátul,
kettő elöl, és kettő a szárnyak felett.
Hirtelen nyomáscsökkenés esetén
öleljék meg a légiutas-kísérőt!
Gina, te jössz. Mit csináltál ezelőtt?
Rendes munkám volt.
Egy diszkóban táncoltam, és abbahagytam, mert gond volt a tulajdonossal.
Nem éltem csillogó életet.
Nem utaztam be a fél világot. De beszélgettem Jézussal.
Sokat.
Sok mindent kértem tőle, de…
sosem válaszolt.
Egy nap úgy döntöttem, elmenekülök.
Nem bírtam, hogy hajnalig kell dolgozni,
inni kell, pedig nem akartam,
mosolyogni, amikor nem akartam mosolyogni.
Elviselni az undorító szemétládákat,
akik azt hitték, joguk van dolgokhoz,
hogy bármit megtehettek veled,
csak mert ott táncoltál
és énekeltél a többi lánnyal.
Mintha semmi sem tenne boldogabbá.
Ennyi.
Minden hónap elején,
amikor Romeo tudta, hogy a fizetés után a vendégeknek több a pénze,
különleges eseményt szervezett, amin a lányai léptek fel.
A megadott időpontban kinyílt az ajtó, és elkezdődött az előadás.
Egyszer úgy kellett énekelnünk, mintha iskolai kórus lennénk.
Azon tűnődtem, megalázni akar minket,
vagy csak még jobban beindítani a pasikat a kóristalányok megdugásának gondolatával.
De nem erről volt szó.
A részvételünkkel ebben a bohózatban azt üzentük a vendégeknek,
hogy mi is benne vagyunk az egészben.
„Beleegyezünk. Bűntudat nélkül dughattok meg.”
Ez a kedves, vidám fogadtatás
nem lehet tömeges nemi erőszak bevezetője.
A napokat számoltad a sitten?
Ezek nem napok.
Ezek a melóim.
Miért mások a színek?
Az országokat jelzik.
A pirosak kolumbiaiak, a zöldek mexikóiak, és a kékek…
A kékekről nem derült ki, honnan jöttek.
Ha nem gond, most elfordulnál?
Miért?
Mert egy dolog a tetkóimat nézegetni,
és egy másik a farkamat.
Tudom, mi a gyengéd, testvérem.
Gyerünk! Fordulj el!
Mire célzol?
Nem célzok semmire. Tiszteletben tartom.
XXI. századi bérgyilkos vagyok.
Ismerek embereket.
Fiúkat, akik a fiúkat szeretik. Lányokat, akik lányokat nyalnak ki.
És semmi gond!
Csak én nem vagyok olyan.
És ha olyan lennék…
Nos, a főnök fiúkája vagy.
Tévedsz és okoskodsz.
Láttam, hogy fogta meg a kis kezed.
Te meg boldognak tűntél,
szerelmesnek.
A házában laksz.
Főzöl rá.
Elhozod a lányait az iskolából.
Ráadásul megpróbáltad ellopni a pénzét, de megbocsátott.
És egy ilyen árulást csak szerelemből bocsátanak meg.
Hadd tisztázzak két dolgot!
Romeo talán családtag nekem,
a testvérem,
de nem dugom, ahogy ő sem engem,
és ez kurvára nem is fog változni.
Másodszor,
azért jöttél, hogy megöld a három kurvát,
nem azért, hogy pucéron mászkálj a szar tetoválásaiddal,
vagy a farkad mutogasd, és főleg nem azért, hogy rólam pletykálj.
Szóval fogd be a pofádat,
vagy fogóval tépem ki a nyelvedet,
hogy csendben végezd el a munkádat.
Megértetted?
Megértettem.
Csak egy utolsó dolgot mondok.
Aztán bekussolok.
Nem bízom benned.
Az a fajta seggfej vagy,
aki ma fedezi a seggem,
de holnap lenyúlja a feleségem és a pénzem.
Ahogy Romeóval tetted.
És ebben a bizniszben,
aki egyszer áruló lett,
mindig az is marad.
- Még Margaritát? - Igen.
Mi megyünk aludni.
- Nem. - De igen.
Nem bírok tovább ébren maradni, és szörnyen fáj a bokám.
De nektek jó mulatást!
- Jó éjt! - Jó éjt!
Mi…
Igen, ugye? Mi…
- Igen. - Oké.
Jó szórakozást! Ne takaríts, oké? Majd holnap, együtt.
- Jó bulit! - Szia!
- Sziasztok! - Szia!
Nagy menekülés, mi?
Ilyen a szerelem.
Igen.
A pultos miatt nem kell aggódnod.
A bár egész éjjel nyitva lesz.
Köszönöm.
Figyelj, Pau!
Nem gond, ha itt megállunk, és máskor folytatjuk?
Annyi Margaritát és almalikőrt ittam, hogy egy kicsit…
Igen.
Persze. Semmi gond.
Kicsit én is becsíptem. És holnap korán kell kelnem.
- Kösz. - Ugyan.
Rendben.
Tudod, miközben holnap másnaposan tanítok,
csak egy Istennel beszélgető pékre fogok gondolni
Jól van…
Szia!
Volt egy cégem,
csodálatos barátaim,
egy ház, ahol minden este csodás vacsorákat adtunk.
Még egy férfi is akadt, aki megnevettetett.
Pau a társam lehetne,
de ahelyett, hogy megkérném, maradjon velem éjjel,
kirúgtam.
Aztán felidéztem az életem minden nyomorúságát,
és újra és újra lejátszottam őket, mint egy filmet.
Elmerültem a legvadabb megaláztatásban,
bántva magam az életképtelenségem miatt.
Azért, mert nem tudok aludni.
Mert nem tudok randizni egy elbűvölő sráccal.
Mert azt hazudom a barátnőimnek,
hogy már hat hónapja nem drogoztam.
Minden pillanatot újraéltem.
Legénybúcsú van, mi?
Szóval, mit szeretnétek? Sztriptíz mindenkinek?
Kellemes percek a vőlegénnyel?
Tudod, mi az a bukkake?
A szörnyűségek felidézése,
a végtelen lista, ami miatt undorodtam magamtól,
csak a szorongás kiváltásához kellett.
Hogy aztán a drog legyen a szükséges menekülőút.
Miért takarítasz?
Nem tudtam aludni.
Túl sok volt a feles. Forgott velem az ágy.
Pau elment?
Kedves, igaz?
Igen, igazi angyal.
De egyedül akartam lenni.
Jól vagy?
Mi a helyzet Gretával?
Tetszik, nagyon.
Nagyon jó vele.
Ugye?
Igen.
Igen, én…
Nem tudom megmagyarázni. Van valami…
Olyan gyengéd.
Kijött ide a motorjával, csak hogy elmondja…
És akkor,
miközben Wendyt hallgattam teljesen betépve,
megvilágosodtam.
Rájöttem, mi a bajom,
hogy miért nem lehetek boldog, mint a barátnőim.
Egy vonal választott el tőlük.
Csakhogy ez vonal nem másból állt,
mint a sok szarból, amit magamba tömtem az évek során.
Aztán leesett. A problémám nem a klub vagy az önbecsülés volt.
A gond az volt, hogy hat éve függő voltam.
Azt hittem, a fájdalom ellen kell betépnem,
de a függőségem miatt csak indok kellett,
hogy az ördögi körben maradjak.
Minél fájdalmasabb volt az életem,
annál több kifogás volt a nyugtatókra,
a kokainra, az ópiumra… Ezért nem tudtam boldog lenni.
Ezért küldtem el Paut ahelyett, hogy táncoltam volna vele.
Mert be kellett tépnem.
És azt jobb egyedül csinálni.
Ez annyira gyönyörű, Wendy! Örülök a boldogságodnak.
Komolyan.
Köszönöm.
És veled mi van? Mi?
Hat hónapja vagy tiszta, csajszi!
Büszke vagyok rád, Coral.
Nagyon büszke.
Annyira erős vagy!
Tudod, hogy megijesztettél?
Sosem tudtam, mire számíthatok. Belefulladsz a kádba, meghalsz balesetben.
Vagy túladagolsz, és tűt kell szúrnom beléd.
Végig rettenetesen féltem,
hogy valami bajod esik.
Ennek vége.
Vége, oké?
Mi a baj?
Igen.
Mi igen?
Igen, hozzád akarok menni.
Igen, szeretném, ha te lennél a gyerek apja. Igen, legyen a B. terv!
Az volt az utolsó este, amikor esélyünk volt a jobb életre.
De akkor nem tudtuk.
Hé!
Megnézzük a napfelkeltét a parton?
Mert hajnalban végleg megfordult a szerencsénk.
Miért nincs benne több bab?
Ha főzöl, kettőre főzöl.
Ha főzök, kettőre főzök.
Érted?
Persze.
Írj egy listát a kedvenc ételeidről!
Rendben?
Viccelek.
Ha az egyik nap ezt gondolod,
másnap meg mást,
és az agyad egy inga,
mi vagy?
Cirkuszi artista.
Tőlem aztán, haver.
Betontömb alá temetted a lányokat.
De aztán kiástad őket.
Elloptad a főnököd pénzét.
De aztán odaköltöztél hozzá.
Az egyik nap csinálsz valamit.
Másnap meg az ellenkezőjét.
Cir…
kuszi
art…
ista.
Leszarom, mit gondolsz.
Tudom.
Tudom, hogy senki sem szereti, ha a mentális betegségeivel jönnek.
Nehéz.
Adhatok egy tanácsot?
Szedj lítiumot!
Ez a szakma nagyon instabillá teszi az embert.
Figyelj, én már nem szedem.
Oké? De tudom, hogy neked jót tenne.
Látod?
Nevetsz! Megfenyegetsz, aztán nevetsz.
Ma fegyvert fogsz rám, holnap felveszel a Facebookon.
Feltűnt? Látod?
Beleszeretsz Romeo kurvájába,
meg akarod ölni, de nem, inkább szabadon engeded.
Aztán meg ő öli meg az öcsédet!
Azt hallottam, Christiannak több lítium és kevesebb heroin kellett.
És a nő megölte! Szinte szívességet tett neki.
A kurva anyádat!
Ha még egyszer rólam vagy a családomról ugatsz, lelőlek.
Ha sikerül előbb lőnöd,
nem lesz időd feltetoválni a strigulát. Tudod miért, seggfej?
Mert elküldöm az útleveleid fotóját néhány barátomnak,
szóval ha az történne, nem hagyod el élve Spanyolországot.
Miért vagy ilyen?
Vicceltem.
Nincs humorérzéked.
A feliratot fordította: Vass András