EN NETFLIX-SERIE
Eftersom slynorna har förklarat krig mot oss
är det vår plikt att se till att de försvinner.
Och återta vår respekt.
Och våra pengar, förstås. Våra pengar.
Därför vill jag presentera min senaste rekrytering.
Darwin.
Darwin är proffs och har jobbat i Medellín, Ciudad Juárez, Sinaloa…
Man måste vara bra skicklig för att göra karriär som brottsling där.
Han och Moisés sköter det här.
Ni andra hjälper dem.
Det är ett mycket enkelt jobb.
Gina begick misstaget att ringa sin mamma, vilket innebär att de känner sig trygga.
Det har gått ett halvår och nu har de börjat leva normalt.
Wendy!
Kom ner.
Jag kommer.
-Hej. -Jag har gjort slut med min tjej.
Va?
Jag kunde inte fortsätta. Det går runt i huvudet. Jag vill inte ljuga för henne.
Men du ljuger väl inte? Det är ju inget mellan oss.
Visst, men jag tänker mer på dig än på henne.
Jag tänker på dig när jag vaknar, när jag jobbar,
och när jag går och lägger mig, så jag inte kan somna.
Jag tänker på saker som att vi åker motorcykel nånstans.
-Vart då? -Vart som helst.
Till Madrid, till bergen, ibland i helikopter…
-I helikopter? -Ja, i helikopter.
Jag vet inte om jag kommer att gilla när du kysser mig.
Alltså, jag menar… Vi kanske inte ska kyssas.
Det jag menar är…
Jag vet inte om det här kommer att leda nånvart eller bara skita sig.
Men jag tror att jag är kär i dig.
Mycket.
Ja…
Här är telefonautomaten där Gina ringde.
De är nog i en av byarna omkring, så vi finkammar området.
Varenda gata, vartenda kvarter, vartenda torg.
Ni ska inte missa nåt.
Tills ni hittar dem.
-Sen iakttar vi dem och väntar. -Väntar på vadå?
På rätt tillfälle.
Har du sett kattdjur jaga? Så ska det gå till.
Varsamt, slugt och smygande.
Vi ska inte flyga på bytet och visa hur stor kuk vi har.
Vi ska hålla den som klistrad mot arslet.
Som en tiger.
Jag vill skåla för Toni som har lagat den här underbara paellan.
-Tack. -Tack så mycket!
-Verkligen. -Skål för Toni!
-Jag älskar dig. -Och skål för er.
Tack för middagen. Annars är det bara elever som bjuder hem mig.
Och de är åttaåringar, så det är mer ostbågar och läsk.
Coral har varit lärare. Ni har mycket gemensamt.
Jaså?
Inte riktigt.
Det var privatlektioner, ett märkligt svartjobb.
Det är en lång historia.
Ni berättar aldrig nåt om er själva, varken långt eller kort.
Hur kom det sig att ni blev konditorer här mitt i öknen?
Det bara blev så.
Vi behövde omväxling.
-Vem behöver inte det? -Verkligen.
Jag stinker bensin när jag lägger mig.
Det är vidrigt, men det är svårt att bara lämna allt.
Man måste bara vara lite ansvarslös, som vi.
Det menar du inte…
Vad gjorde du förut, Gina?
Lite av varje. Visst?
Förstår ni vad jag menar? Det blir spänd stämning.
Ökenflickornas hemlighet…
-Lägg av. -Det låter som en film.
-Det är ju så! -Äsch.
Jag ska titta till äppelpajen.
Jävlar.
Jag var vd för ett tvättmedelsföretag.
Tvättmedel, insektsgift, blekmedel…
Och en dag, efter ett möte med mina anställda,
gick jag förbi en kyrka på lunchen.
Jag hade inte varit i kyrkan sen konfirmationen, men jag gick in.
Jag gick in och satte mig längst fram.
Och plötsligt tittade jag upp
och såg att Jesus tittade på mig.
Och jag vet inte, jag kände nåt…
Jag kände att han pratade med mig.
-Jesus? -Ja.
Och vad sa han?
"Du är så olycklig på det där företaget, tjejen.
Det är ständigt nya möten och nya, absurda produkter.
Du önskar ju bara att det ska ta slut."
Jag kände att han sa:
"Coral…
Ge dig av."
Så jag stack från stan.
Och här är jag.
När Gud snackar med en gör man bäst i att lyda.
Din tur, Wendy.
-Berätta om när du var flygvärdinna. -Va?
-Jo. -Men ta det sen.
En äppelpaj är inte komplett utan äppellikör till.
Shots!
Coral.
Vad fan håller du på med?
Tror du att de är idioter eller främlingar som du kan lura i vad som helst?
Vad var det där om att du pratade med Gud?
Och att jag var flygvärdinna? Skratta inte. Du får inte lura min tjej.
Jag gör dig ju en tjänst, Wendy.
Ursäkta?
Vadå för tjänst?
Drar en lagom tråkig historia så att hon aldrig mer frågar om ditt förflutna.
Men tänk om vi vill säga sanningen.
Inte nu, men nån gång.
Ska du berätta allt för Toni?
Att de betalade för att pissa på dig och att barnet är en torsks?
Ska du berätta att du blev bunden för att bli rövknullad?
Vill ni berätta det? Visst…
Jag vill säga att vi blev kidnappade.
Att vi flydde från ett helvete. Är det fel att säga det?
Jag har försökt berätta för Toni ända sen han friade, men jag kan inte.
Och jag inte kan inte säga ja heller, för jag vill inte lura mitt livs kärlek.
Tjejer…
Om ni lägger fram vårt jävla förflutna till allmän beskådan så förstör ni allt.
Era nya liv kommer att ruttna.
Allt kommer att befläckas. Kyssar, frukostar, kramar…
Förstår ni inte det?
Då kommer er kärlek att förbytas i nåt annat.
Av medömkan.
Av tvivel. Av medkänsla.
När de ser på er nu, så ser de Wendy och Gina.
Men om ni berättar om vårt mardrömsförflutna, vad ser de då?
De kommer aldrig att se på er på samma sätt.
Skräcken kommer alltid att finnas kvar.
Jag upplever den varje natt.
Den håller mig vaken.
Den kväver mig.
Den förlamar.
Tycker inte ni att ni förtjänar att slippa den när ni vaknar på morgonen?
Eller?
Och allt skjutande, rån och levande begravda torpeder
kan vi väl också bespara dem?
I synnerhet som de kan oroa sig för att mördarna kan dyka upp en dag
med dragna vapen och kräva att få sina pengar.
Så hitta på vad ni vill, men låt det vara fint. Och roligt.
Så att ni inte blir påminda om det jämt.
Visst?
Om ni inte har alla tre på en avlägsen plats skjuter ni inte.
Ni meddelar Darwin och mig.
Om ni dödar en kan de andra komma undan.
Vi ska döda alla tre tillsammans, samtidigt, och utan vittnen.
Nu syr vi ihop det här såret.
Broder.
I omfamningen kände jag att det var mitt livsmål att hitta och döda tjejerna.
Men i själva verket var det nån annans.
Jag var som en soldat i Tredje riket, stolt övertygad om att han gör det rätta,
men bara för att man lagt beslag på hans förnuft.
Jag var mer i luften än på marken.
Jag flängde till Buenos Aires, Lima, Bogotá, Chile… Ofta Chile.
Och det tröttnade du på?
Jag tröttnade på plingandet.
Pling! "Kan jag få en kudde?" Pling! "Kan jag få en filt?"
Pling, pling, pling… Folk kan vara odrägliga.
Jag fick nog av det
och av den där förbannade säkerhetsgenomgången.
Jag har alltid tyckt att den är så sexig.
Gör den, tack.
-Det vill jag se. -Jag med.
-Ja, jag också. -Gör det, gör det, gör det!
Gör det, gör det!
Okej.
Så ska vi se…
Mina damer och herrar,
flygplanet har fyra utgångar
och två nödutgångar.
Två i bakre delen av planet,
två i den främre, och två vid vingarna.
I händelse av tryckfall,
fatta ett stadigt tag om flygvärdinnan.
Din tur, Gina. Vad gjorde du förut?
Jag hade ett vanligt jobb.
Jag dansade på ett diskotek och slutade för att ägaren var ett kräk.
Det var inget glamouröst liv.
Jag reste inte runt i världen.
Men jag pratade med Jesus, mycket.
Jag bad honom om många saker, men…
…han svarade aldrig.
Och en dag bestämde jag mig för att lämna helvetet.
Jag stod inte ut med att jobba inpå småtimmarna,
dricka fast jag inte ville,
och le fast jag inte ville.
Och stå ut med äckliga kräk som ansåg sig ha befogenheter,
som ansåg sig ha rätt att göra vad de ville med en,
för man dansade ju och sjöng med de andra tjejerna…
…som om inget i världen kunde göra en lyckligare.
Så var det.
I början av varje månad
visste Romeo att torskarna hade fickorna fulla av pengar efter löningen,
och arrangerade ett nummer med flickorna.
Portarna slogs upp på utsatt tid, och spektaklet kunde börja.
En gång lät han oss öva in en sång och sjunga den som en skolkör.
Först undrade jag om han ville förnedra oss
eller om det handlade om kåtbockarnas fantasier om att knulla skolflickor,
men så var det inte.
Syftet var att vi genom att spela med i farsen sa till torskarna:
"Vi är med på den här makabra leken. Ni kan knulla oss utan samvetskval."
Ett så här festligt och trevligt välkomnande
kunde ju knappast vara preludiet till en massvåldtäkt.
Ett för varje dag på kåken?
Det är inte dagar.
Det är jobb.
Varför är det olika färg?
För de skilja länderna åt.
De röda är colombianer, de gröna är mexikaner, och de blå…
Dem fick jag aldrig veta varifrån de kom.
Skulle du kunna vända dig om?
Varför det?
Det går bra att du tittar på mina tatueringar,
men jag vill inte att du tittar på min kuk.
Jag vet nog vad du har för svaghet.
Vänd dig om nu.
Vad fan antyder du?
Jag antyder inget. Jag respekterar det.
Jag är en modern torped.
Jag känner folk.
Killar som gillar killar, tjejer som slickar tjejer.
Och det är lugnt.
Men jag är inte sån.
Och även om jag vore det,
så är du bossens grabb.
Du har fel och du är dryg.
Jag såg nog hur han höll dig i handen.
Och du såg så glad ut, så lycklig, så kär.
Du bor hos honom.
Du lagar mat åt honom.
Du hämtar hans döttrar på skolan.
Och du försökte stjäla hans pengar, och han förlät dig.
Och ett sånt svek förlåter man bara av kärlek.
Du ska ha två saker klara för dig.
Romeo står mig nära, han är som en bror,
men jag knullar honom inte och han knullar inte mig, och det kommer aldrig att ske.
Det andra är att du är här för att döda de tre slynorna,
inte för att svansa runt naken med dina fula jävla dekaler,
visa mig kuken och minst av allt skvallra om mitt liv.
Så stäng din stora käft
innan jag drar ut din tunga med tång så att du kan utföra jobbet i tystnad.
Är det förstått?
Det är förstått.
Jag ska bara säga en sak till, sen ska jag vara tyst.
Jag litar inte på dig.
Du är en sån där jävel
som kan skydda mig i dag
för att i morgon stjäla min kvinna och mina pengar.
Som du gjorde mot Romeo.
Och i den här branschen gäller att den som har svikit en gång
gör det igen.
-Mer margarita? -Ja.
Vi går och knyter oss.
-Nej! -Jo.
Jag orkar inte vara vaken mer och jag har så ont i fotlederna.
Men ha så roligt.
-God natt. -God natt.
-Och vi… -Ja, visst? Vi…
-Ja. -Okej.
Ha det så bra. Och städa inte, det gör vi tillsammans i morgon.
-Ha så kul. -Hej då.
Hej då.
Vilken folkvandring.
C'est amour.
Ja.
Oroa dig inte för bartendern.
Baren är öppen hela natten.
Tack.
Du, Pau…
Går det bra om vi pausar här och fortsätter en annan dag?
Efter all margarita och äppellikör är jag lite…
Javisst.
Självklart. Det är lugnt.
Jag är också ganska dragen, och jag ska upp tidigt.
-Tack. -Äsch.
Då så.
I morgon när jag har lektion bakfull
kommer jag bara att tänka på konditorn som pratar med Gud.
Då så.
Hej då.
Jag hade min verksamhet, mina underbara väninnor,
och ett hus där vi varje kväll hade fantastiska middagar.
Jag hade till och nån jag gillade, som fick mig att skratta.
Pau skulle kunna bli min pojkvän.
Men i stället för att be honom stanna över natten
körde jag ut honom.
Och jag började älta alla hemskheter i mitt liv.
De spelades upp gång på gång i mitt huvud.
Jag frossade i de värsta förnedringarna som för att straffa mig själv
för min oförmåga att leva. För min oförmåga att sova.
För min oförmåga att umgås med en härlig kille.
För att jag hade lurat mina vänner att jag hade varit drogfri i ett halvår.
Jag återupplevde allt.
Så ni har svensexa, alltså?
Vad önskas? Striptease för er alla?
En privat stund med brudgummen?
Vet du vad bukkake är?
Jag återupplevde all misär
och alla de saker hos mig själv som har äcklat mig,
enbart i syfte att framkalla ångest.
Och då…
…var drogerna en nödvändig tillflykt.
Varför städar du?
Jag kunde inte sova.
För många shots. Hela sängen gungade.
Så Pau gick?
Han är fin.
Ja, han är underbar.
Men jag ville vara ensam.
Är allt bra?
Hur går det med Greta?
Bra. Jag gillar henne, mycket.
-Visst gör du det? -Ja.
Jag…
Jag kan inte förklara, det är nåt…
Hon är så ömsint.
Hon cyklade hit och försökte få ur sig…
I det ögonblicket, när jag lyssnade på Wendy, hög som ett hus,
gick det upp för mig.
Jag förstod vad problemet var, varför jag inte kunde bli lycklig som mina vänner.
Det gick en linje mellan oss.
En bred och färgsprakande linje
av all skit jag hade stoppat i mig genom livet.
Jag insåg att problemet inte var klubben eller min självkänsla,
utan att jag hade varit knarkare i sex år.
Jag trodde att jag bara dövade smärtan,
men mitt beroende var så starkt att jag behövde skapa skäl
för att fortsätta den onda cirkeln.
Ju mer lidande, ju mer hemskheter,
desto större ursäkt att behöva ångestdämpande,
kokain, opium… Det var därför jag inte kunde bli lycklig.
Det var därför jag körde iväg Pau i stället för att fortsätta dansa.
För att jag behövde knark.
Och det gör man bäst ensam.
Vad fint, Wendy. Jag är så glad för din skull.
Jag menar det.
Tack.
Och du då?
Du har varit drogfri i ett halvår!
Jag är så stolt över dig, Coral. Så stolt.
Du är så stark.
Jag kunde bli så arg på dig.
Jag visste aldrig om jag skulle hitta dig drunknad i badkaret, död i ett bilvrak,
eller om du skulle ta en överdos och jag få köra en nål i dig.
Jag var livrädd hela tiden
för att nåt skulle hända.
Den tiden är förbi.
Den är förbi.
Vad är det?
Ja.
Vadå "ja"?
Ja, jag vill gifta mig med dig.
Jag vill att du blir far till mitt barn. Jag väljer plan B.
Det var den sista natten som vi hade en chans till ett bättre liv.
Men det visste inte vi.
Du.
Vill du se soluppgången på stranden?
För i gryningen skulle vår lycka vända för alltid.
Varför så lite bönor?
Om du ska laga mat, laga åt två.
När jag lagar mat, lagar jag åt två.
Förstått?
Visst.
Skriv en lista med dina älsklingsrätter.
Okej?
Jag skojar bara.
När du en dag tänker A,
och nästa tänker B,
och hjärnan går som en pendel,
vad är du då?
En trapetsartist.
Om du säger det, så.
Du begravde tjejerna i cement.
Men sen grävde du upp dem.
Du stal chefens pengar.
Men sen flyttade du in hos honom.
Den ena dagen gör du en sak,
nästa gör du motsatsen.
Tra…
…pets…
…ar…
…tist.
Jag skiter i vad du tycker.
Jag vet.
Ingen gillar att få höra om sin psykiska sjukdom.
Det är kämpigt. Men får jag ge dig ett råd?
Ta litium.
Det här yrket gör en instabil.
Jag tar det inte längre.
Men jag vet att det gör nytta.
Du ser, du skrattar! Du hotar mig, sen skrattar du, du hotar, du skrattar…
I dag pistolhot, i morgon en vänförfrågan på Facebook.
Fattar du inte själv?
Du blir kär i Romeos lilla hora,
du vill döda henne, men sen släpper du henne,
och sen är det hon som dödar din lillebror!
Christian hade mått bra av mer litium och mindre heroin.
Hon dödade honom!
Det var nästan en välgärning.
Din jävel.
Om du pratar om mig eller min familj igen skjuter jag dig.
Och skjuter du mig först kommer du inte att hinna tatuera in nåt streck.
Vet du varför, din skit?
För att jag skickar dina passbilder till några vänner,
så om det skulle hända kommer du inte levande ur Spanien.
Varför blir du sån här?
Det var ju bara ett skämt. Du har inget sinne för humor.
Undertexter: Karl Hårding