СЕРІАЛ NETFLIX
Оскільки ці три суки оголосили нам війну,
довелося змусити їх зникнути…
щоб повернути повагу.
І наші гроші, звісно. Наші гроші.
Тож дозвольте представити мого рекрута.
Дарвіна.
Дарвін — професіонал, що працював у Медельїні, Сьюдад-Хуаресі, Сіналоа…
Для кримінальної кар'єри в таких місцях треба бути дуже вмілим.
Вони з Мойзесом виконають роботу.
А ви їм допоможете.
Робота дуже проста.
Джина зробила помилку — подзвонила мамі.
Бо вони стали впевнені.
Минуло шість місяців, і тепер вони почали жити нормальним життям.
Венді!
Спускайся.
Іду!
Привіт.
Я порвала з дівчиною.
Що?
Я не могла так продовжувати. Сходила з розуму. Я не могла.
Я їй наче брехала.
Але… ти нікому не брешеш. Між нами нічого не було.
Та про тебе я думаю більше, ніж про неї.
Я весь час думаю про тебе. Прокидаюся і згадую тебе.
Працюю і думаю про тебе.
Лягаю спати — думаю про тебе, не можу заснути.
Думаю про нас, уявляю мотопрогулянки.
-Куди? -Не знаю, куди завгодно.
У Мадрид, у гори, навіть гелікоптером.
Гелікоптером?
Так, гелікоптером.
Не знаю, чи мені сподобається, коли ти мене поцілуєш.
Тобто, може, ми… Може, ми й не поцілуємося. Це…
Просто… Річ у тім…
Я гадки не маю, чи щось вийде, чи в нас із тобою все прогорить.
Та, здається, я тебе кохаю.
Сильно.
Що ж…
Ось будка, з якої дзвонила Джина.
Мабуть, вони в селищі поблизу, тому прочешемо місцевість.
Кожну вулицю,
кожен район, кожну площу.
Не пропустіть нічого,
доки їх не знайдете.
Влаштуємо пункт спостереження.
-І чекатимемо. -Чого?
Нашого моменту.
Бачив, як полюють великі коти? Так учинимо й ми.
Обережно, хитро, непомітно.
Не кидаючись на здобич, показуючи великі яйця.
Хай будуть малі, приклеєні до сраки.
Як у тигра.
Пропоную тост за Тоні, бо він приготував таку неймовірну паелью.
-Дякую. -Дуже дякуємо.
-За Тоні! -Так, за Тоні.
-Прошу. -Люблю тебе.
І за вас, дівчата.
Мене тут запрошують лише на свята учнів.
Але їм вісім років. Вони люблять сирні кульки, газованку…
А знаєш, Корал була вчителькою. У вас багато спільного.
Правда?
Не зовсім.
Це були приватні заняття з дівчатами, дивне сумісництво.
Довга історія.
Ви нам нічого не розповідаєте,
ні довго, ні коротко.
Як ви втрьох опинилися пекарками тут, у пустелі?
Отак.
Ми хотіли нового життя.
-А хто ж ні? -Саме так.
Звісно.
Я лягаю спати, просякнута запахом бензину.
Це огидно. Але важко просто все кинути.
Треба бути трохи безвідповідальними, а ми саме такі.
Зовсім ні.
Джино, а чим займалася ти?
Та всім потроху.
Бачите? Атмосфера стає напруженіша.
Загадка дівчат з пустелі.
Та прошу.
-Як у фільмі. -Тобто?
-Це правда! -Облиш.
Я перевірю яблучний пиріг.
Бляха.
Я була директоркою компанії миючих засобів.
Миючі, репеленти, відбілювачі, усе таке.
Одного дня після наради з працівниками
я пішла на обід, і проходила повз церкву.
А я в церкві не була з першого причастя.
Але того дня я зайшла. Зайшла й сіла в перший ряд.
Раптом я підвела очі й побачила, що на мене дивиться Господь.
Не знаю, я щось відчула, я…
Він наче говорив зі мною.
-Господь? -Так.
І що він сказав?
Він сказав: «Дівчинко, ти в цій компанії така нещаслива,
весь час наради, весь час запуск цих дивних продуктів.
А ти хочеш, щоб усе це скінчилося». Розумієте?
Він ніби казав:
«Корал,
іди».
Тож я
поїхала з міста.
І ось я тут.
Якщо бог до тебе говорить, не сперечайся.
Венді, твоя черга.
-Розкажи, як була стюардесою. -Ні.
-Так. -Хоча потім.
Яблучний пиріг не такий смачний без яблучного лікеру.
Лікер!
Корал.
Якого біса ти робиш?
Думаєш, вони якісь ідіоти чи незнайомці, яких можна дурити?
Казати що тобі спаде на думку.
Мамі, що це було про розмови з богом?
І про стюардесу.
Що смішного? Не треба брехати моїй дівчині.
Венді, я роблю тобі послугу.
Перепрошую?
І що це за послуга?
Я заспокоюю її милою посередньою історією,
щоб вона не ставила питань до кінця життя.
А якщо ми захочемо розповісти правду?
Не зараз, але колись.
Хочеш розповісти Тоні правду?
Що на тебе сцяли за гроші,
а твоя дитина від клієнта?
Розкажеш, що тебе зв'язали, щоб навчити трахитися в дупу?
Хочете це розповісти? Добре.
Ні, те, що нас викрали.
Що це була мука, і що ми втекли. Що тут такого?
Я намагалася розповісти Тоні відколи він освідчився.
Та просто не можу.
І не можу сказати йому «так»,
бо відчуваю, що зраджую коханого.
Дівчата,
якщо розповісте про наше хрінове минуле,
ви все зіпсуєте.
Ваші нові життя наповняться гниллю.
Це все заплямує. Поцілунки, сніданки, обійми…
Ви не розумієте?
Ви проміняєте кохання на щось інше.
На жаль,
на сумніви, на співчуття.
Коли зараз на вас дивляться, бачать Венді й Джину.
Але коли відкриєте своє кошмарне минуле, кого вони бачитимуть?
На вас так не подивляться вже ніколи.
Страх, який ми пройшли, уже не відступить.
Я його відчуваю щоночі.
Не сплю через нього.
Не можу дихати.
Не можу рухатися.
Не думаєте, що ви заслуговуєте прокидатися вранці без нього?
Ну?
Про нашу стрілянину, пограбування вантажівок,
закопування убивць живцем теж можна не казати, так?
Бо вони можуть подумати,
що одного дня ці вбивці
з'являться в них, стрілятимуть, вимагатимуть гроші…
Вигадайте щось гарне.
І цікаве.
Щоб вам не нагадували до кінця життя.
Згодні?
Поки не побачите всіх трьох у віддаленому місці, не стріляти.
Скажете Дарвіну й мені.
Я не хочу, щоб ви вбили одну, а дві розбіглися.
Уб'ємо всіх трьох разом,
одночасно, без свідків.
Загоїмо нарешті цю рану…
брате.
У тих обіймах
я був упевнений, що пошук і вбивство дівчат — мета мого життя.
А насправді це була мета іншої людини.
Я був як рядовий Третього рейху, що гордо вважає,
з безмежними виправданнями, що він чинить правильно.
Але це було тому, що хтось колонізував його здоровий глузд.
Я в повітрі була більше, ніж на землі.
Я постійно літала з Буенос-Айреса в… Ліму,
Боготу, Чилі. Часто в Чилі.
І тобі набридло таке життя?
Набридли дзвінки.
Дзинь! «Пані, подушку». Дзинь! «Пані, ковдру».
Дзинь-дзинь… Мені урвався терпець.
Я втомилася від цього
і від довбаної передпольотної демонстрації з безпеки. До побачення!
Я завжди вважала це суперсексуальним.
Зроби це, будь ласка.
Так, цікаво.
-І мені. -Давай!
-Я теж хочу побачити. Давай. -Давай!
Давай!
Гаразд!
Отже…
Шановні пасажири…
у цьому літаку чотири виходи
і два аварійні виходи.
Два у хвостовій частині,
два спереду й два над крилами.
У випадку розгерметизації
тримайтеся за стюардесу.
Джино, твоя черга. Чим ти займалася?
У мене була звичайна робота.
Я танцювала на дискотеці, але кинула, бо власник був паскудою.
Моє життя не було гламурним.
Я не об'їздила пів світу.
Та я говорила з богом.
І часто.
Багато чого в нього просила, але…
він не відповідав.
Якось я вирішила втекти з того пекла.
Я не виносила працювати до ранку,
пити, коли пити не хотілось,
посміхатися, коли не мала бажання, розумієте?
Терпіти тих огидних… покидьків,
які думали, що володіють тобою,
що можуть робити, що захочуть, бо, звісно,
ти ж там танцювала,
співала з іншими дівчатами…
наче ти найщасливіша у світі.
Ось так.
На початку кожного місяця,
коли Ромео знав, що клієнти отримали зарплату й мають гроші,
він влаштовував особливий захід — виставу за участю його дівчат.
У призначений час відчинялися двері й починалася вистава.
Одного дня він змусив нас заспівати пісню, наче ми хор школярок.
Я думала, він це зробив, щоб принизити нас
чи щоб зробити чоловіків збудженішими від фантазії,
що вони трахають дівчину з хору?
Але це було не так.
Просто, беручи участь у цьому фарсі, ми казали клієнтам:
«Ми співучасниці цієї жахливої гри.
Ми згодні. Трахайте нас без почуття провини».
Такий милий, радісний прийом
не міг бути вступом до масового зґвалтування щоночі.
Це ти рахував дні у в'язниці?
Це не дні.
Це виконані роботи.
Чому різних кольорів?
Бо в різних країнах.
Червоний — колумбійці, зелений — мексиканці, а синій…
для тих, про кого я не дізнався, звідки вони.
Тепер, якщо ти не проти, відвернешся?
Навіщо?
Бо одна річ — роздивлятися мої татуювання,
і зовсім інша — дивитися на мій член.
Брате, я знаю твою слабкість.
Ну ж бо! Відвернися!
На що ти натякаєш?
Я ні на що не натякаю. Я це поважаю.
Я вбивця XXI століття.
Я знаю людей.
Хлопців, які люблять хлопців. Дівчат, які лижуть дівчатам.
І нічого страшного.
Хіба що я не такий.
А якби був,
то ти все одно хлопчик боса.
Ти помиляєшся і вдаєш розумника.
Я бачив, як він тримав тебе за ручку.
Ти виглядав щасливим, блаженним,
таким закоханим.
Ти живеш у його будинку.
Готуєш для нього.
Забираєш його дочок зі школи.
До того ж, ти намагався вкрасти його гроші, і він пробачив.
А таку зраду… пробачають лише з кохання.
Поясню тобі дві речі.
Ромео може бути моєю сім'єю,
моїм братом,
але ми не трахаємося,
і цього ніколи не станеться.
І друге:
ти тут, щоб убити тих трьох сук,
а не ходити з голим задом і дитячими татуюваннями,
показувати мені свій член і тим паче пліткувати про моє життя.
Тому стули свою велику пельку,
або я вирву твого язика щипцями,
щоб ти закінчив свою роботу мовчки.
Зрозумів?
Зрозумів.
Скажу тобі лише одне.
І тоді замовкну.
Я тобі не довіряю.
Ти з тих покидьків,
що зараз прикривають мій зад,
а завтра вкрадуть мою дружину й мої гроші.
Як ти зробив з Ромео.
А в цьому бізнесі
один раз зрадник —
завжди зрадник.
-Дівчата, ще маргарит? -Так.
Ми йдемо спати.
-Ні. -Так.
Я більше не можу — мої щиколотки вмирають.
А ви розважайтеся.
-На добраніч. -Добраніч.
Ми…
Так? Ми…
-Так. -Добре.
Розважайтеся. Не прибирай. Завтра приберемо разом.
-Веселіться. -Бувай.
-Бувайте. -Бувай.
Як усі втекли, так?
Се лямур.
Так.
Пані, не хвилюйтеся через бармена.
Бар працюватиме весь вечір.
Дякую.
Слухай, Пау.
Ти не проти зробити паузу й продовжити іншого вечора?
Я випила стільки маргарит і яблучного лікеру, що я трохи…
Так.
Звісно. Без проблем.
Я теж трохи вгашений. А мені завтра рано вставати.
-Дякую. -Та…
Що ж.
Знаєш, коли я завтра вестиму заняття з похміллям,
думатиму про пекарку, яка говорить з богом.
Гаразд.
Чао.
Я мала бізнес,
чудових подруг
і дім, у якому ми щовечора влаштовували класні вечірки.
Навіть був той, хто мені подобався.
Пау міг би стати моїм партнером.
Але замість того, щоб запросити його лишитися,
я його вигнала.
І почала згадувати всі страждання в моєму житті
й програвати їх у голові, наче фільм на повторі.
Я насолоджувалася найгіршими сценами приниження,
наче хотіла покарати себе, що не можу жити.
Що не можу спати.
Що не можу зустрічатися з приємним хлопцем.
Що обдурюю подруг і змушую їх думати, ніби я вже шість місяців не вживала.
Я переживала кожен випадок.
То це парубоцька вечірка?
Чого ви хочете? Стриптиз для вас усіх?
Приватну сесію для нареченого?
Знаєш, що таке буккаке?
Переживаючи ці страждання,
нескінченний перелік речей, які викликали в мені відразу,
я просто провокувала біль і тривогу.
І тоді
вживання наркотиків було необхідним.
Чому ти прибираєш?
Не могла заснути.
Багато випила.
Ліжко хиталося, наче човен.
То Пау пішов?
Він такий милий.
Так. Так, він ангел.
Але я хотіла побути сама.
Усе гаразд?
Як у вас з Ґретою?
Добре, вона мені подобається. Дуже.
Дуже подобається.
Правда ж?
Так.
Так, я…
Не можу пояснити. Щось…
Вона така ніжна…
Вона стривожена приїхала на велосипеді сказати…
І тоді,
коли я слухала Венді, не в собі від щастя,
у мене було одкровення.
Я зрозуміла, у чому моя проблема,
чому я не можу бути щаслива, як мої подруги.
Мене від них відділяла лінія.
Але це була реальна й різноманітна лінія
з усього лайна, що я вживала у своєму житті.
Тоді мене осінило. Проблемою був не клуб і не самооцінка.
Це була моя шестирічна залежність.
Я думала, що обдовбуюся від болю, а насправді
моя залежність була такою сильною, що мені потребувалися причини
лишатися в цьому порочному колі.
Чим більше болю, чим важче життя,
тим більше приводів уживати транквілізатори,
кокаїн, опіум…
Тому я не могла бути щасливою.
Тому вказала Пау на двері, а не лишилася з ним танцювати.
Бо я хотіла обдовбатися.
А це краще робити на самоті.
Венді, це чудово. Я за тебе така рада.
Правда.
Дякую.
А ти що? Га?
Ти вже шість місяців не вживала!
Корал, я так тобою пишаюся!
Дуже пишаюся.
Ти неймовірно сильна.
Знаєш, як мене це бісило?
Я ніколи не знала, чого очікувати. То ти тонеш у ванні, то розбиваєшся на машині.
То в тебе передоз і я маю встромити в тебе голку.
Я весь час до смерті боялася,
що з тобою щось станеться.
Із цим покінчено.
Покінчено, чуєш?
Що таке?
Так.
Що «так»?
Так, я хочу одружитися з тобою.
Так, я хочу, щоб ти був батьком. Так, я вибираю план Б.
Це була остання ніч, коли ми мали шанс на краще життя.
Але ми цього не знали.
Гей.
Нумо на пляж дивитися схід сонця?
Бо на світанку наша удача зміниться.
Чому ти поклав мало бобів?
Якщо ти готуєш, готуєш на двох.
Коли я готую, готую на двох.
Зрозуміло?
Звісно.
Склади мені список улюблених страв.
Добре?
Я ж пожартував.
Коли одного дня ти думаєш А,
а наступного дня думаєш Б,
і твій мозок — маятник,
хто ти тоді?
-Повітряний гімнаст. -Як тобі буде завгодно.
Ти поховав цих дівчат під бетонним блоком.
І потім їх відрив.
Ти вкрав заробіток свого боса.
І потім пішов до нього жити.
Одного дня ти робиш одне.
Наступного дня — протилежне.
Повіт…
ряний
гім…
наст.
Мені начхати на твої думки.
Я знаю.
Знаю, брате, ніхто не любить слухати про свої психічні хвороби.
Це важко.
Можна дати пораду?
Приймай літій.
Ця професія робить дуже нестабільним.
Я його вже не вживаю.
Чуєш? Але тобі буде корисно.
Бачиш?
Ти смієшся! Погрожуєш, смієшся.
Сьогодні націлив пістолет, а завтра додаси мене на фейсбуці.
Розумієш? Ти бачиш?
Ти закохався в шльондру Ромео,
хочеш її вбити, але ні, ти її звільняєш.
А потім вона вбиває твого молодшого братика!
З того, що я чув, Крістіану б більше літію і менше героїну.
І вона його вбила!
Вона зробила йому послугу.
Виродок.
Якщо ще щось говоритимеш про мене чи мою родину, я тебе пристрелю.
Якщо застрелиш мене перший,
нанести на тату лінію не встигнеш.
Знаєш чому, придурку?
Бо я відправлю фото твоїх паспортів своїм друзям,
і якщо зі мною щось станеться, ти не покинеш Іспанію живим.
Чому ти так поводишся?
Я просто жартував.
У тебе немає почуття гумору.
Переклад субтитрів: Ольга Галайда