Рухайтесь!
ТАБІР ОЛАФА ДОРОГА У ВІНҐУЛЬМЬОРК
Де він?
Агов!
Де Олаф?
Його забрали!
Вилобородий забрав!
НА ОСНОВІ СЕРІАЛУ «ВІКІНГИ» ЗА МАЙКЛОМ ГЕРСТОМ
ВІКІНГИ: ВАЛЬГАЛЛА
Моя стріла була перша.
Ти готуєш.
Cтривай.
Моя стріла влучила в серце.
Ти не тільки готуєш, але й несеш це.
ХОЛУҐАЛАНД, НОРВЕГІЯ 320 КМ. НА ПІВНІЧ ВІД КАТТЕГАТУ
Давай зміню пов'язку.
Відчуваю, що загоїлось.
Я це вирішуватиму.
Я подивлюся.
Рана затягнулася.
І інфекції вже немає.
Я ж казав.
Але не до кінця загоїлась.
Але достатньо… щоб дійти до Каттегату.
Зав'яжеш сам.
Фрейдіс.
Я не сидітиму тут вічність.
Я маю побачитися з Вилобородим і вимагати своє.
І ти думаєш, що він тобі просто віддасть Норвегію?
Канут мені заприсягнувся.
Так, але його батько — ні.
Вилобородий привів армію в Каттегат не для захисту вашої угоди.
Він зрозуміє, коли я йому все поясню.
Він полює на Олафа!
Чому ти думаєш, що не на тебе?
А ще ми не знаємо, що коїться у Каттегаті,
чи є там хтось живий.
Це причини повернутись.
Я не боюсь Вилобородого.
А, мабуть, варто було б.
Що б ти робила?
Лишилась би тут, у глушині?
Так.
Або в новому місці.
Чому б не виховувати дітей там, де вони бачитимуть мир, а не війну?
Бо мої діти будуть правителями Норвегії,
а не ховатимуться в глушині.
Твої діти?
Наші діти.
Якщо будемо благословенні.
Фрейдіс…
Я мушу повернутись.
Ти це знаєш.
І я хочу, щоб ти пішла зі мною.
Я знаю, що повертатись назад ризиковано, та я мушу.
Олаф має заплатити за зроблене.
Ходімо. Прошу.
Нам треба йти далі.
Мамо!
Ласкаво прошу до Каттегату! Хіба він не чудовий?
Він прекрасний.
-Смерть — це для тебе надто добре. -Ну ж бо, Ваша високосте. Ходімо!
От хто ти такий!
ЛОНДОН
Доброго ранку, Ваша високосте.
Зранку прибув корабель з новинами з Данії.
Король Канут надіслав звістку. Вони виграли дві великі битви проти вендів.
-Є новини по його поверненню в Англію? -Поки що ні, Ваша високосте.
Він знову переймається про вашу безпеку.
Я сама напишу йому листа й запевню, що я в безпеці,
передам його з вами, коли відпливатимете.
Мій чоловік не турбувався б про мою безпеку,
якби ви не давали на це причин.
Я даю причини, бо моя робота — забезпечувати вашу безпеку
й безпеку Лондона, поки його немає.
Я багато чого чув у корчмах.
Мене не цікавить те, що ти чув у корчмах.
Наша охорона — чудова.
Вони не пропустять жодної загрози всередину цих стін,
а я заспокою Канута у моєму листі.
Чому ти йдеш?
Королева не шукатиме мене ще десь годину.
Поки вернеться Канут і дасть благословення,
треба тримати ці зустрічі в таємниці.
Якщо вона дізнається, то здихається тебе.
Я цього не переживу.
Тебе справді турбує її безпека?
Мене турбує безпека всіх нас.
Король у Данії, Вилобородий у Каттегаті.
-Загрози завжди є. -Але не з корчем.
Їм вірити не можна.
Я серйозно ставлюся до всіх загроз.
Якщо ти втрачаєш усе, що маєш, як я,
то звикаєш готуватися до найгіршого,
щоб воно більше не сталося.
Маєш звикнути до цієї моєї риси.
От такий я є.
Це небагато лишає місця для щастя.
-Про що ти мрієш? -Мрію?
Так. Твої сподівання.
Коли заплющуєш очі,
якими ти нас бачиш через 20 років?
Я бачу багато дітей.
І в них буде твоя любов, чиста любов.
І вони зростатимуть без страху, як я.
Коли виростуть, я розішлю їх по країні,
кожного в своє королівство, де вони житимуть у добробуті.
Всіх, окрім старшого.
Він буде особливий.
Великий воїн, освічений і мудрий.
І одного дня він…
стане королем.
-Королем Англії? -Так.
Ані твоя, ні моя родини не мають королівської крові.
А навіть якби мали,
два сини королеви з Етельредом
і власні діти Канута
зробили б цю мрію неможливою.
Ти спитала мене про мою мрію.
У мріях нема неможливого.
Що ти побачила?
Я…
Здалося, що побачила вовка,
але я помилилася.
Справді?
Якщо він не тут, це не означає, що ти його не бачила.
Ти відчула загрозу?
Ні, лише…
злякалася, здивувалась.
Добре.
Запам'ятай це.
Чому? Що це означає?
Знаки, які ти так відчайдушно шукаєш, є всюди, Фрейдіс,
якщо ти довірятимеш тому, що бачиш і відчуваєш.
Я втомилась від цих загадок про майбутнє.
Ти не відповідаєш мені.
Це мирне місце,
але крики, від яких ти біжиш, не вщухли
лише тому, що ти їх не чуєш.
З тобою все гаразд?
Що ти робиш?
Я йду в Каттегат із тобою.
У тебе гарне місце на видовищі.
Кажуть, Свейн Вилобородий збирається Олафа повісити.
Повішення, англійська традиція.
Краще б кривавий орел.
Це справжня страта вікінгів.
Але багато старих традицій зникають.
Забирайся.
Ти Лейф Ерікссон, га?
Брат Фрейдіс.
Мене звати Йорундур.
Випивки?
Ні.
Твоя сестра буде тут, на страті?
Нащо тобі?
Багато хто серед нас досі вважає її останньою дочкою Уппсали.
Думаю, вона б хотіла переконатись, що християнський тиран, Олаф Гаральдссон,
отримає те, на що заслуговує.
Він отримає заслужене.
Я не зневажаю нікого так, як зрадників.
А ти, Олафе Гаральдссон…
ти зрадник.
Я не зрадник.
Канут мене зрадив
і пообіцяв те, що належить мені, моєму братові.
Я діяв у межах своїх прав.
У тебе немає прав.
Норвегія ніколи не належала тобі,
але ти таємно зібрав армію.
Змовився з іншими, щоб відірвати її від імперії мого сина.
Мені варто тебе вбити.
Вбий мене!
Просто не повчай більше.
Але я не хочу тебе вбивати.
У мене інші плани.
Ні!
Канут загруз у битві за Данію, і я мушу приєднатись до нього.
Я призначаю свого внука Свена
королем Норвегії.
Свена?
Він і місяця не проживе до того, як ярли його вб'ють.
Ні, не вб'ють.
Бо ти його захистиш.
Якщо думаєш, що я захищатиму того хлопця,
щоб собі життя врятувати, ти дурень.
Я краще помру.
Я знаю.
Ось чому ти рятуватимеш не своє життя.
Батьку.
Зачекай!
Маґнусе!
Що я пропоную.
Захисти мого внука, навчи його бути королем,
вікінгом, чоловіком,
захисти від усіх ворогів так, ніби він — твоя кров,
і я вчиню так і з твоїм сином.
Якщо ти це зробиш,
обіцяю, що коли настане час,
корона Норвегії,
хоч вона ніколи не буде твоя,
перейде до нього.
Але…
якщо щось трапиться зі Свеном…
Даєш слово?
Ваша високосте.
-Я зробила те, що… -Через вашу ненаситну жадібність!
Я діяла в межах своїх прав як дружина.
Ви поставили під загрозу королівство мого сина.
Але, ще гірше, ви перейшли мені дорогу!
Вас треба було вбити.
Натомість…
це буде ваш новий дім.
Тут? У Каттегаті?
Так, тут, у Каттегаті! Чому, ви думаєте, я вас сюди притягнув?
Взяти моїх синів і вернутись в Еллінґ.
У мене інші плани.
Ти притягнув мене на край Землі!
Альфґіфу!
Будьте вдячні, що ви досі на цій землі!
Народе Каттегату!
Я закликав вас сюди, щоб оголосити,
що мій внук, Свен Кнуттсон,
буде новим королем Норвегії!
І що його матір,
королева Данії, Альфґіфу,
залишиться тут, у Каттегаті, як його регентка.
І як гарантія того, що Каттегат буде безпечним та захищеним,
я призначив ярла Олафа Гаральдссона,
колись мого ворога,
але зараз друга, захисником короля.
Зрадник! Іди додому!
Сьогодні страти не буде.
Дякую, королю Вилобородий.
Розчаровані?
Так!
Тоді ми мусимо це змінити.
Друзі!
Каттегат у небезпеці через старого союзника.
Мій брат Гаральд Сігурдссон
вірить, що він є законним королем Норвегії,
і переконав язичницьку відьму
Фрейдіс Еріксдоттер підтримати його в цьому.
Вони в цю хвилину
збирають велику язичницьку армію, щоб убивати християн
і піти на Каттегат.
Але я не дозволю цьому трапитись.
Що ти зробиш?
Цю скриню і дві такі ж я віддам
чоловікові чи родині, що принесе мені їхні голови.
Покваптеся.
Мамо, це вона.
Це та сама.
Бачиш?
Нам треба йти. Ходімо. Пішли.
-Зараз униз. -Ми тут, аби пройти.
Куди вони йдуть?
-Як заплатите, йдіть. -Глянь! Я казала, це вона.
Ви ж та сама, правда?
-Хто? -Ви Фрейдіс!
Хранителька віри, правда ж?
Я не знаю, про кого ти.
Але я бачила, як ви випробовували щити у Каттегаті.
Я впізнала ваш меч!
Ви прийшли, щоб допомогти нам, так?
Ні.
Вибач, але ти помилилася.
Ходімо, нам треба йти до човнів.
Куди ви йдете?
Наше село знищив Кооре перед падінням Каттегату.
А зараз християнські ярли не дають відбудувати.
Ми будемо шукати новий дім.
Але ті човни не для моря.
Як буде шторм, втонете у відкритому морі.
Ми чули, що на нас чекають човни.
Щоб відправити куди?
До нової Уппсали через море.
Місця з назвою Йомсборґ.
-Три монети, язичнику. -Треба йти.
Швидше. Маєте пливти зараз, бо пропустите приплив.
Дякую.
Можу взяти ще двох!
На той човен. Залазьте.
Амінь.
Не чіпайте хліб, Ваша високосте. Він отруєний. Варто, зупиніть його!
Зупиніть його! Стій!
Зупиніть того чоловіка.
Зупиніть його! Не дайте втекти!
Хапайте його.
В інший бік!
-Хапайте! -Зупиніть його!
Зупиніть його!
Хапайте!
Сюди!
Де він?
Куди?
Туди! Ходімо!
Заберіть його в камеру.
Я їх бачив.
Ти певен, що то вони?
Я бився з принцом Гаральдом у Лондоні.
Я знаю його в лице,
а натовп навколо тієї жінки звав її Хранителькою віри.
Де вони?
Я можу відвести вас туди за винагороду.
Ти ніяк не могла їм допомогти.
Я навіть не визнала, хто я така.
Вони просили в мене поради, а натомість…
я дала їм сумнів.
І я маю бути Хранителькою віри.
Колись…
усе буде не так.
Щасти, хлопче.
Ще один.
Час іти.
Будь ґречним.
Займайте місця.
Хай батько
пишатиметься. І я теж.
Звісно, дідусю.
Довіряй ярлу Олафу.
Він захистить тебе, поки батько чи я не повернемось.
Довірятиму.
Молодець.
Я дотримаюсь обіцянки.
Я також.
Ти довіряєш Олафу?
Мені не треба йому довіряти.
Він має довіряти мені.
Дарма я тебе послухала.
Ти слухала свої амбіції, а не мене.
Якщо ти матимеш ще якісь думки про владу, тримай їх при собі.
Ти тут маєш владу, Альфґіфу.
Ти королева-реґентка великої землі.
Поки мене з сином не вб'ють її ярли.
Цього не станеться. Я не дозволю. Довірся мені.
Довіритись тобі?
Ні, ніколи знову.
Побачимо.
Олафе!
Що сталося?
Ми знаємо, де принц Гаральд.
Мисливці вже його переслідують.
Гаразд. Готуйся йти за ними. Збирай людей.
Що ж, Ваша високосте.
Ви готові до вашого першого уроку?
Добре. Обіцяю, що він буде таким, що ви його ніколи не забудете.
Йдіть!
Лейфе!
-Що це таке? -Вони йшли за вами.
Треба рухатись.
Олаф позаду, вже близько.
Ходіть. Треба забиратися звідси.
Ходімо.
Чому ви повертались у Каттегат?
Побачити Вилобородого й розказати про обіцянку Канута мені.
Надто пізно. Вилобородий покинув Каттегат
і призначив онука королем Норвегії.
Свена? Сина Канута?
Так, і зробив Олафа його захисником.
То чому ми йдемо сюди? Я маю йти назад і поговорити з братом!
Гаральде, ті люди були мисливцями за головами.
Олаф призначив винагороду за ваші з Фрейдіс голови.
Зараз для вас усюди небезпечно. Нам треба рухатись.
Досі тепле! Вони не відійшли далеко.
Дві пари слідів йдуть сюди.
Ще одна пара приєднується, і вони йдуть у той бік.
Вони йдуть до узбережжя.
Ходімо!
Заходьте.
Пробачте, Ваша високосте.
Просто перевіряю, чи вам щось потрібно.
Що вдалось дізнатися від убивці?
Мало що, але це поки.
Я поставив додаткових воїнів біля дверей, щоб ви були в безпеці.
Дякую, ярле Ґодвіне.
Так, дякую.
Вибач, що не довіряла тобі.
Чоловік буде в боргу, коли вернеться.
Я досі його боржник, Ваша високосте.
Добраніч усім.
Ти змінився.
-Нічого не змінилося. -Так, змінилося.
Цей твій погляд.
Холод.
Я бачила це раніше
у батька, але… Не в тебе.
Ми йдемо в Новгород.
-Новгород? Русь? -Так.
Мій дядько Ярослав — тамтешній правитель.
Я поясню йому, що Вилобородий не дотримує обіцянок.
Він мене підтримає.
До Новгорода неблизький шлях.
А які в нас варіанти? Тікати все життя?
Якщо в мене є хоч якийсь шанс забрати те, що законно моє,
мені треба йти у Новгород, зібрати свою армію і битися з Олафом.
Лейфе Ерікссоне!
Зачекай! Я друг!
Я знаю цього чоловіка з Каттегату. Він питав про тебе.
-Що тобі треба від неї? -Я Йорундур.
-Він не це питав! -Я йомсвікінг.
-Що це? -Пірати.
-Океанські злодії. -Ми віримо в старі звичаї.
Прошу, я тут, щоб допомогти,
але якщо ви хочете жити, вам усім треба піти зі мною, зараз.
Ми нікуди з тобою не підемо.
-Що це за знак? -Сітка Скульд. Сітка долі.
Я бачила цей знак раніше.
Думаю, він тут не просто так.
Ми нічого про нього не знаємо.
Показуй дорогу.
Усі ці люди вірять у старі звичаї?
Так, біженці від зачисток християн.
-Якщо Олаф знайде нас, ми в пастці. -Ні, наші човни будуть швидшими.
Не в цей туман. Ніхто не пливе в таку погоду.
Ми пливемо. Ми знаємо туман і течії тут.
Чекайте на нас.
Не можна тут лишатись.
Це надто небезпечно.
Я не покину цих людей.
Якщо тут я мушу битися востаннє,
то нехай так.
Я буду з тобою.
Гренландці.
Ви все ускладнюєте.
-Ходімо. Йдемо звідси. -Треба сховатись тут.
-Швидше! -Ходіть, покваптеся.
-Нумо! -Ховайтесь.
Усе буде гаразд.
Бачила, ти з кимось говорив.
Це Лів?
Так.
Так і думала.
Що вона тобі сказала?
Сказала відпустити свій гнів.
Так, це схоже на неї.
Чому вона тут з тобою, а не у Вальгаллі?
Бо…
коли вона помирала, то попросила пообіцяти зустріти її там.
А я не зміг.
Чому ні?
Бо я більше не вірю, Фрейдіс.
Можливо це не Лів тебе не відпускає,
а ти не відпускаєш її.
Тепер…
я маю поділитися чимось із тобою.
Я вагітна.
Гаральд знає?
Ні.
А ти маєш пообіцяти мені…
-Маєш пообіцяти не казати йому. -Чому ні?
Бо я не можу мати дитину,
яка колись буде правителем християнської нації.
То Гаральд вимагатиме цього?
Ні.
Бо я цього не дозволю.
Ти думаєш про свого брата.
Зведеного брата.
Я не знаю, чому я почуваюся зрадженим.
Я зрадив його.
Але це важко,
покидати Норвегію отак.
Долю, про яку я думав усе своє життя.
Ти йдеш, але не здаєшся.
Я знаю, що одного дня ти будеш королем цієї країни.
Це твоя доля.
Але не моя.
Я знаю.
До того ж я не буду доброю королевою.
Я не погоджуюсь.
Ти вже велика королева.
Я бачу це в очах твоїх людей, коли вони з тобою.
Я не розумію чому.
Я розумію.
Це твій дар.
Ми знайшли їх.
-Вони йдуть! -Пляж. Біжіть. Уперед.
-Йдіть! -Давайте прямо!
На пляж! Прямо! Швидше!
Хутчіш!
Біжіть! Уперед! Прямо!
Продовжуйте йти!
Немає куди йти!
Вони йдуть у нікуди.
Ніякої пощади!
Вбийте їх усіх.
До човнів!
Залазьте! Вперед! Штовхайте!
Штовхайте!
Ні!
Дивіться, як горить!
Ми прийшли по тебе, Фрейдіс.
Приєднайся до нас у Йомсборґу.
Ми це зробили.
Прощавай, брате мій.
Ти завжди будеш біля мого серця.
А ти — біля мого.
Новгород на сході.
І я не збираюся веслувати туди самотужки.
Чому ні?
Я думав, гренландці можуть самі перепливти будь-який океан.
Можемо, але з помічником краще.
Ну ж бо. Починай веслувати.