SERIÁL VYCHÁZÍ ZE SKUTEČNÝCH UDÁLOSTÍ. NĚKTERÉ POSTAVY A SITUACE BYLY UPRAVENY.
Deane, řekni svýmu kámošovi, ať mi vrátí baseballku.
Co? Kdo?
Viděl jsem, jak si se Zorrem rozumíte.
Smějete se spolu, ale… dej si na něj bacha.
Jeho předchozí spoluvězeň se kvůli
němu zbláznil a pak se zabil.
Co ta holka? Zasloužíš si chcípnout, ty zmrde!
Snažím se najít způsob, jak ti vysvětlit bez toho, abych na svý narozeniny prolíval
krev, že je pro mě moc důležitý, abys dneska kámoše zapíchnul.
Stejská se mi, babi. Mám tě rád.
Kdo tě pohřbil?
-Piny Drori. -Už to nemůžu dál poslouchat. Jseš
-jako tvůj táta, prostě celej… Ne! -Táta?
Jak to myslíš, že jsem jako můj táta? Co?
V místnosti na konci chodby máme dramaťák. Vsadím se, že tam se ti bude líbit.
Kdo začne?
Máme tu toho novýho.
Půjdeš sem? Zdejší hvězdy už na těchhle prknech stály.
Víte, zkazila jsem mu život. Jeho babička je nemocná, protože já už to
nezvládnu. Ona je jediná na světě kdo s ním vychází, protože mě už ten kluk nemůže
-vystát a nevěří mi ani… -Zlato, pojďte.
Řekni, co jsme udělali.
Drž zobák. Jestli z vás do zítřka nebudou
nejlepší kámošky, jeden z vás jde do bloku
B a tam zažije peklo.
Deane Scheimanne, tady Freddy Sussan. Pamatuješ si na mě?
Přiveď mi ho sem.
Freddy!
Já jsem Aliza.
Freddy Sussan.
Moc mě těší.
Vtipný.
Fakt, jo?
Jseš dobrej bavič.
Kdo že jste?
Popravdě… moc se nehodí rozebírat
to před tvojí ženou.
To je dobré. Já nejsem jeho žena.
-Jseš žena. -Ale ne tvoje. Povídejte.
Dlužíš mi 380 šekelů.
Co?
To jako vážně?
Naprosto, za zásilky. Potrubní poštou, vzpomínáš?
Potrubní poštou?
A jak jsi na to přišel?
Jednoduše. Zboží, kurýr, úroky za 20 let, 380 šekelů.
Ok, dobře no, můžu… můžu vám to poslat přes Bit?
-Co blbnete? Dělám si srandu! -Byl to vtip…
-Uvolni se trochu? Co blbneš? -Co ty blbneš?
Ty jseš holt komik.
Odkud že se znáte?
Odkud se známe, Deane?
Danieli.
Jasně, Danieli.
S Freddym jsme spolu ňákej čas pracovali na stavbě.
Jo, přesně. Na stavbě.
Tak na stavbě. Ok.
-Už je to dávno. -No, já se půjdu vyčurat.
Našel sis fajn ženskou.
Proč jseš nervózní?
Takže… co teď ty? Čemu se teď věnuješ?
Zámečnický pohotovosti.
Ty?
Věřil bys tomu?
To je dobrý.
Vedeš spořádanej život. Hele, a jak se má tvoje máma? A máma a máma?
Dík za optání. Už to má za sebou, odpočívá v pokoji.
To je mi líto.
A co tvá máma?
Dík za optání.
Dáš si cigáro?
Ne, dík. Venku na mě čeká žena. Tak jo, chlape, už půjdu, rád jsem tě viděl.
Snad se zase potkáme, co? A věř mi, přišel jsem se pobavit.
Díky, žes přišel.
Hele a jseš… v kontaktu s někým z tý doby?
S těma, co jsou naživu. Spoustu z nich oddělali.
Oddělali?
Někdo sedí. Ty jo, pamatuješ na Cheli a ty… její teorie?
-Na ty procenta? -96 % těch, co přežijou? No…
Jo…
Ta asi věděla, o čem mluví, co?
Jo.
Ne všichni si změnili údaje v občance.
Jo, chápu.
Rád jsem tě viděl, ty kašpare.
A nevíš, co je… se Zorrem?
To se ptáš ty mě?
-Netuším. -Nic?
Jestli to nevíš ty, tak už bude nejspíš taky pod drnem.
Opatruj se, jo?
Co?
Opatruj se.
Jo, budu.
Měj se, Danieli.
Ahoj, Freddy.
Hele.
Co je s tebou? Ty se mě bojíš?
Jak chceš. Cela je malá… a nakonec stejně nebudeš mít na výběr.
Dobrý ráno, děcka. Udobřili jste se?
LOTR
Babi, jsem na cele s psychopatem. Je to cvok.
Hlavně klid. Zjistím, co se dá dělat. Dobře?
-Slyšíš mě? -Jo.
Přijedu tam za tebou, dobře? Do té doby se nevracej do cely. Najdi si místo, kde
můžeš zatím počkat. Už jedu, miláčku. Už jsem na cestě.
Ahoj.
Proto jen, proto jen…
Takhle by to šlo?
Co si myslíš?
Zkusím to ještě jednou.
Dean, že jo?
Proto jen, proto jen…
Budu hádat… Obchod s bílým masem? Ne, dobře.
Genocida. Ne…
Držení drog a jejich prodej.
Přihořívá.
Tak jo, vzdávám se. Jak jsi se sem dostal?
V Lamborghini. Až budete potřebovat někam hodit,
dejte mi vědět.
Zkusíš to?
Měl bys… Tohle je bezpečné prostředí. Všude jsou mříže a tak.
Já… Já tu nikomu nevěřím.
Dobře.
A když tu budeme jen dva?
Nevěřím nikomu
Fajn.
Víš co? Uděláme dohodu. Zúčastníš se jedné aktivity
a pak ti dám pokoj.
A jaký aktivity?
Cvičení, vždycky funguje.
Jaký cvičení?
Vím, že… za velkou část tvých problémů může
tvoje máma. Budeš se divit, ale zdaleka nejsi jediný.
Dík.
Nemáš zač. Takže teď uděláme tohle: já tu budu chvíli sedět, proti tobě,
a budu tvoje máma. Můžeš mi říct všechno, co máš na srdci. Co je na tom vtipného?
Ani moje máma neumí zahrát moji mámu.
Fakt? Až takhle zlé to je?
Jo.
Dobře, nebudu tvoje máma. Co Sunny Bracha?
Odkud víte o Sunnym?
Fakt se jmenuje Sunny, co mám dělat. Sunny Bracha, jako bych nic neřek.
To jsou jména… Jako by si jeho rodiče řekli:
„Jak se ten malej prcek bude jmenovat? Vybereme jméno,
který mu zadělá na pořádný problémy.“ Sunny.
Co je tohle za jméno pro dítě… Sunny!
Lušo!
-Co? -Pojď sem na chvilku,
zlato. Posaď se. Sem na židli.
Ahoj.
Deane, seznam se, Sunny Bracha.
Kdo je Sunny Bracha?
Řekni mu to. O tom, že z tebe udělal zločince.
Sunny ze mě neudělal zločince. Byl kámoš. Nejlepší.
Zachránil mě od nudnýho života. Popravdě totiž…
Včera jsi to spočítal, tak co je?
Nic!
Neměl jsem kam jít, s kým být, co dělat, byl jsem v prdeli. A Sunny?
Měl jsem se jak v ráji. Byl zločinec, slavnej po celým městě, a měl dobrý srdce.
Tátu neměl, jako já, a jeho máma byla pěkně šáhlá. Jako moje.
Zkrátka, byl to ten největší chmaták, jakýho jsem kdy potkal. Nejhorší,
s kým jsem se mohl spřáhnout. „Jo,
s tím týpkem se musím seznámit.“
Chtěl jsi bejt jako já. To je jasný.
Jasně, protože vypadáš děsně dobře, s tou… kožešinovou čepicí a… královským pláštěm…
a beďarem na nose.
Ale jo, chtěl jsem být jako Sunny. Ale Sunny byl někdo, ten se…
nekamarádil s každým. Věděl jsem, že pokud za ním přijdu a řeknu: „Sunny,
chci bejt jako ty,“ vysměje se mi. Takže jsem udělal co?
Jak se potkáte se zlodějem? Uděláte díru v plotě a počkáte
až skrz ní proleze. Rozhlásil jsem,
že je zloděj a on si mě našel. Je to, jako byste mu do očí řekli:
„Vyprávěj nám o těch svých vloupačkách…“
Slyšel jsem o tobě. Netušil jsem, že jseš tak malej.
Malý a bílý to maj v naší branži nejjednodušší.
S tímhle ksichtem šlohneš… úplně cokoliv.
Dobře.
Teď poslouchejte, byli jsme naprosto pekelnej pár,
málokdo měl na mě v životě horší vliv. Ukázalo se, že tenhle zloděj je profík,
tolik nekalejch praktik, kolik znal on, mě nenaučil nikdo.
Denně jsme ukradli v průměru, nekecám, tak 60 peněženek. Statistika říká,
že někomu z vašich známých jsem šlohnul peněženku.
Ale nelituju toho.
Nesuďte mě. U soudu už jsem byl. Takže v klidu.
Sluneční brýle, kreditky, elektronika,
za tři měsíce už jsem mámě postavil na zahrádce
bazén… s fontánkou a chlapečkem, co čůrá.
Do obloučku.
Takže, každý ráno jsme spolu šli do venkovního
aquaparku, samozřejmě bez placení. Pomoh mi přes plot, udělal mi schůdek.
Němci tomu říkají „zlodějský žebříček“. Udělal mi parádní „žebříček“. „Ukážu ti,
jak se to dělá.“
Pomohl mi teda dovnitř a já chodil po aquaparku a víte co,
vypadal jsem jak neviňátko, i teď tak vypadám, představte si mě tehdy.
Chodil jsem tam, bral peněženky, házel mu je ven,
bral jsem, co mi přišlo pod ruku. Ženská si obula žabky,
vydala se ke skluzavce, já jenom kouknul, kde je, a šup, otočil jsem jí peněženku.
Pak jsme se přesunuli do lunaparku. Tam se dá snadno dostat,
vylezeš na sloup jako nic, pak je tam zeď, nahoře má skleněný střepy,
což je opravdu překážka, přehodíte takhle nohu a jste tam.
V lunaparku jsme nosili mikinu s kapucí, nebyli jsme vůbec podezřelý. No,
a v lunaparku to bylo každej den stejný. Byla tam atrakce „Tagada“, znáte to někdo?
Je to takový kolo, kde sedíte,
hrajou písničky a předtím si musíte odložit tašku do takový krabice,
která tam nemá víko. Super trezor.
A pak tam jezdí osm minut, já jsem to stopoval,
protože z toho nemůžou slézt.
Nejdřív si užívají děsnou zábavu a pak nás najednou vidí, jak jim tam krademe věci.
A nemůžou dělat nic. Hrajou jim k tomu písničky.
A my jim zatím probíráme tašky přímo pod nosem.
A oni na to koukaj a řvou: „Ty hajzle!“
Ale to nebylo všechno. V těch peněženkách byly i permanentky
do všech bazénů. Tam choděj důchodci,
různý babky, co si hezky plavou s hlavou nad vodou:
„Rochelle, ráda tu vidím mladé tváře.“
„Taky vás rádi vidíme, madam. A jen co se otočila,
šlohnul jsem jí peněženku. Jo, okrádal jsem i starý babky.
Pardon lidi, to už je minulost.
Babkovský peněženky jsou takový tlustý, hranatý. A starý babky,
to je pro ně typický, tam mají na lístečku hezky úhledně
napsaný PIN. „Nezapomeň, Rochelle, čtyři pět osm
dva.“
Když jsme na takovou šrajtofli narazili, bylo to: „Jo!“
„Paráda!“
Volal jsem: „Jsme bozi!“ A on: „Nerouhej se.“ Já:
„Proti komu? Jsme bozi i ďáblové.“
Ale pak… Pak jsme začali bejt hamižný.
Milionářský rodiče mýho zrzavýho… kamaráda vzali celou rodinu na Seychelly.
A já dostal zálusk na to, co jeho táta schovával ve skříňce.
Co to bylo?
-Jo! -Jo!
Měli jsme moc. Ale hlavně… byli jsme přátelé,
Sunny a já. Byli jsme parťáci. Pokrevní bratři.
Za peníze, co jsme získali,
jsme nakoupili extázi a já ji prodával ve škole. Protože mě
nikdo nepodezříval a spolužáci věděli, že je nepodrazím.
-Od mýho syna dej ruce pryč. -Co to děláš? Co děláš?
Ty padej domů!
Co blbnete?
Koukej mazat domů! Hned!
A ty vypadni. Tak vypadni!
Tak fajn, no…
Čau Jiftachu. Jak se máš, zrzku?
Jo, jde to, kámo, co ty?
Jo, celkem dobrý.
A jak to jde tady? Dá se to vydržet?
Jasně. Všichni už tady pochopili, že si maj dát bacha.
Takže?
Něco zkusili. Ale už je to přešlo.
Dostal jsem na starost skupinku třeťáků. Škola je na prd. Pořád stejnej vopruz.
To moc rád slyším.
A teda, kdy tě mají pustit? Mám ti schovávat úkoly a tak?
Jasan.
-Tak jo. Běž. Konec návštěv. -Co, počkej…
Běž.
-Venku je tvoje babička. Stihne tě vidět? -Babička je tady? Kde?
Ještě ji prohlížejí, něco ti přinesla.
Babi!
Ty jo, babi, zbylo v Jeruzalémě něco k jídlu?
Skoro ne.
Je to poprvé, co nesu vnukovi věci do vězení,
tak snad jsem vybrala dobře. Polštář z tvojí postele u mámy.
Přinesla jsem i cornflakesi,
ale ty mi zabavili.
Jakou příchuť jste mu přinesla?
Víš něco?
Radili jsme se se dvěma právníky a ještě s tím, co ti tehdy předepsal dohled. Řekli,
že to je nejlepší výsledek, jakého šlo dosáhnout.
Aha, říkal jsem si, jestli bych pak nemohl bydlet u tebe?
-To asi… -Budu vzornej, slibuju.
Máma ti řekla, že jsem nemocná, viď?
Takže nelhala?
A uzdravíš se?
Jistě, že se uzdravím.
Slibuješ?
To víš, že ano. Poslechni, žádný soudce tě teď domů nepustí,
když tě odsoudili za distribuci drog. Říkají,
že nejlepší cesta je sekat dobrotu… a že ti pak možná za dobré chování
zkrátí trest o pár měsíců.
Jak o pár měsíců? Já chci domů teď hned.
Broučku můj… Zvládneš to tady?
Zkusíš se přizpůsobit a nedostat se do potíží? Zvládneš to? Kvůli mě?
Musíš to zvládnout.
V base se hádkám nevyhnete. Jak se s někým spřátelíte venku?
No, přece přes koníčky, lépe řečeno přes společné zájmy,
nezajdeme někam? Ty rád gambluješ, on rád gambluje, hned jste kamarádi.
Ale v lochu vám ty… vztahy doslova vnutí vaše okolí.
„On je ze stejnýho města jako ty? Jak to že s ním nedržíš basu?
Už je mi jasný, co jsi zač.“ Co je mi do lidí ze stejnýho
města? „Jsou to tvoji sousedi. Přece je
nepodrazíš.“
Pak je tu váš spolubydla. „Jste z jedný cely, mluv s ním slušně,
buď s ním zadobře.“ Sice tě v noci znásilňuje, ale to je fuk,
páč „jste z jedný cely“.
Můj spolubydlící Massa Bob
například dovede rozmlátit lvovi hlavu šutrem. To ho naučili v Africe, takhle si
tam totiž projevujou lásku.
Deane, to by stačilo. Ano? Pověz nám radši o škole. Jaké to bylo ve škole?
Ve škole mi to šlo skvěle.
A co ti šlo nejlíp?
Matika.
Nekecám. Ve čtvrtý jsem přešel do jiný školy.
První den vejdu dovnitř, celej nesvůj,
aktovku na zádech, a vidím holku,
jmenovala se Ošrit, taková vychrtlá,
hubená, vypadala jak Snoop Dogg.
Přišla ke mně zezadu a říká…
„Ty novej! Ty novej!“ Kluk vedle mě jenom procedí:
„Hlavně se neotáčej.“
Jak jako „neotáčej se“? Jasně, že se chcete otočit a kouknout se.
Ale, stydíte se.
A teď jsem měl dilema a ona pořád… pořád dokola „Ty novej!“
A ten kluk furt: „Neotáčej se.“ Tak jsem mu řek:
„Sorry, kámo, ale já se otočím.“ Povzdech si a povídá:
„No, jak myslíš.“
Otočil jsem se, a přísahám vám, fakt nekecám,
podívala se mi do očí a řekla:
„Prodáš mi za deset chlup ze svejch koulí?“
„Co?“ A kluk vedle: „Já ti říkal, že se nemáš otáčet.“
Přišlo mi to jako fakt dobrej obchod, tak jsem jí řek: „Fajn,
o přestávce ti ho dám.“
Zaprvé, kdybych chlupy měl, dal bych jí to hned. „Ukaž prachy.“ A šup.
Ale já je neměl.
Kdybych je měl, vytrh bych si jeden hned.
Takže jsem udělal co? Šel jsem za klukem, kterýho jsem znal a povídám: „Hele…“
„Tidhare.“ A on na to: „Co?“ „Neprodal bys mi chlup z tvejch koulí za
-pět?“ -„…bys mi chlup z tvejch koulí za pět?“
„To chceš pro Ošrit? Naser si!“
Povídám mu: „Přece mi nezkazíš kšeft!“
Tak řekl: „Pojď.“ Zavedl mě za Igorovu kukaň.
Igor si nás hned všimnul: „Ach jo, to Ošrit…“
Stáhnul si gatě a řek mi něco…
…co jsem nečekal. Zeptal se…
Chceš si vybrat?
Sice jsem o tom nepřemýšlel, ale když to říkáš,
dej mi tenhle, tenhle, ne, ten ne, to byl on, tenhle.
Tenhle vypadá pěkně. Ten, ten, ten…
Vybral jsem pro Ošrit takovej pěknej, symbolickej.
Mám úctu k zákazníkům, tak povídám Tidharovi:
„Dáme jí ho jen tak? Co ho zabalit?“ Tak jsem vytrhl papír
ze sešitu, dvakrát ho složil, dal chlup z koulí dovnitř,
napsal jsem „Pro Ošrit“
a přimaloval kudrlinku.
-O přestávce jsem za ní zašel… -„Pojď sem,“ říkám jí. Koukla na mě:
„Tak co? Máš to?“ Taková křehká holčička to byla.
Podal jsem jí obálku… a ta kravka ji hned začala otvírat. Žádný:
„Pojď kousek stranou“ Ne! Přede všema. Jako by to věděli.
Koukla dovnitř a povídá: „Ten je Tidharův, ty zmrde
vychcanej!“
Jseš hustej!
Jseš fakt vtipnej, ty vole.
No tak, tak už něco řekni.
Hele, tady malej Bruce Lee tě ještě neslyšel
dělat šerifku Cheli. Předveď nám Cheli.
Ty jsi imitoval Cheli?
Tak schválně, předveď se.
No tak!
„Nože… mají vstup povolen, jen pokud mají dobré úmysly.“
„Každý sčíták… začíná od nuly.“
Vidíš, já ti to říkal.
A teď ten vtip o tom černym.
Předváděls i mě?
Ani ne.
Tak ukaž.
Není co, byl to jen vtip.
Jen povídej, dělej, bylo to vtipný. „Černej neumět hrát Super Maria.“
-Tak předveď. -Udělej černýho.
„Massa Bob, co mlátí holky velkým bilým šutrem.“
Buď chlap a předveď!
Nepředvedu.
-Dělej, ty srabe. -Nebo co? Rozmlátíš mi hlavu konzervou?
„Massa Bob, co mlátí holky velkým bilým šutrem.“
Chápu, proč mě nesnášíš, protože jsem ji zabil a to bylo špatný.
Ale přísahám, že už nikdy nikoho nezabiju.
Ale proč?
To nevím.
A jak víš, že se to nestane znova?
Prostě to vím, protože teď jseš tu ty.
Pěknej novej polštář.
Polštář!
Podej mi svoji plechovku.
Na.
Ne ne…
To je teda síla.
Co?
To je teda jízda.
Že jo?
Zorro.
Co?
Promiň, že jsem se choval hnusně.
Massa Bob, jo?
To je v pohodě. Už je to za náma.
To je dobře.
LEDEN
ÚNOR
BŘEZEN
DUBEN
Popros Cheli, ať tě pustí, ví, že babička pro tebe hodně znamenala.
Nechci.
Jak to? Je to tvoje babička. A pohřby jsou důležitý.
Říkám, že nechci, je to až moc smutný.
Ty jseš fakt běloch, kámo.
-Jednu po druhý. -To nedáš, kámo.
-Pojď, pojď. -No tak!
Je tam naběhlej!
Dobře, dobře.
Tady jsem, dělej!
To je ono.
Dejte mu to!
-Kopni to vysoko! -Přihraj.
Tady!
-Čistá! -Dělej!
BŘEZEN DUBEN
No tak, jenom něco krátkého.
Jste bachařka, to se nehodí.
Scheimanne, dělej. Nemáš na výběr.
96 % z vás se sem vrátí, protože jste úplní pitomci
s takhle malinkatým mozkem.
Jak se jmenuje?
Říkám ti, že nevím.
Jak můžeš neznat jméno táty?
Ani ho znát nechci. Máma říká, že se nás snažil zabít.
No fakt, nekecám.
A jak prosímtě?
No, pokaždý jinak.
Takže tys ho nikdy neviděl?
Jednou jsem za ním šel. Jeho adresu jsem našel v mámině notýsku.
Šel jsem tam s kámošema, zaklepali jsme na dveře, byli jsme sjetý.
Otevřel a hned na nás začal řvát: „Vy jste magoři,
co mi házej na auto vajíčka? Mazejte odsud, vy parchanti,
nebo zavolám policii!“ A to bylo celý.
Debil.
Jo.
Jo! No tak!
To je blbec, proč to dělá?
Ale sakra! Ty jo, to nedám, je to moc těžký.
Jak to, že to umíš, kámo? Co je to za hru?
Moje máma to hrála v jednom kuse.
Ty vole, koukejte!
Dafno, Dafno.
Děvčata, pojďte sem. A připomínám, že…
Za den na samotce to stálo.
Začal jsem takhle vystupovat v base a… Měli tam takovej dramaťák…
Šlo mi to.
Takže, byl jsem pořád v base.
Dny plynuly, začal jsem chodit na ten dramaťák.
Vrchní bachařka se do mě zamilovala, brala mě jako svýho syna.
Já ji imitoval a ona se o tom od bachařů doslechla. Jednou si pak
bachaři… Stoupli si takhle do půlkruhu
kolem mojí cely, s obuškama. „Pojď hned ven!“ Byl jsem si jistej,
že mi dají pořádnou nakládačku. Odvedli mě k šéfový do kanclu,
ona mě tam posadila, 20 bachařů do kruhu a povídá.
„Slyšela jsem, že mě umíš imitovat.“
Přesně takhle.
Říkám jí: „Já? To jste se přeslechla.“ „Jestli
mi to hned nepředvedeš, strčím tě do bloku dva.“
Tam jsou totiž teroristi.
Takže já hned: „Abulawo!“
„Přestaň se dloubat v zadku a pusť se okamžitě do jídla, Abulawo!“ A ona…
Povídá mi: „Hele, ty jsi vtipnej.“ Takže jsem
jim tam začal dělat baviče. Vymýšlel jsem fóry.
Občas jsem měl fakt strach, že mě za to ubodaj.
Jednou tam všichni seděli,
hulili bongy, ale ne po dávce.
Celej paklík tabáku. Hnusnější hulení jste nezažili.
Všichni sjetý a já začal hrát, vymejšlel jsem si takový
rýmovaný vyprávěnky. Úplně pitomý,
devadesátkový. Nevím, proč jsem byl tak blbej a vyprávěl jim to.
Jeden z těch příběhů začínal: „Tehdá v Rumunsku…
já a kámoši Betro, Čiko a Palo, rozhodli jsme se, že ukradneme kolo.“
Nedělali jsme si s tím moc starostí a rychle
šlohli kolo, co mělo 21 rychlostí.
V base je hrozná nuda, takže všichni hned…
Jednou ke mně přišel někdo s kudlou, Mošiko Bublin. Drží kudlu v ruce a povídá…
Strčil mě do cely, přes otevřený dveře natáh deku,
byl jsem si jistej, že mě podřízne. Ale on povídá: „Zahraj nám,
Tehdá v Rumunsku.“
Povídám mu: „Kdes to slyšel?“ „Povídá se tu,
že vyprávíš rýmovaný historky.“ Já na to: „Nic povídat nebudu,
vždyť jsi mě chtěl zapíchnout.“ On vytáh kudlu a já hned:
„To bylo tehdá v Rumunsku…“
Zorro.
Jak se máte, Cheli?
Pojď se mnou.
Kam?
Dělej. Vstávej.
Co je? Je Zorro v pořádku?
Tak pojď, Deane.
Kde je Zorro?
Děkuju ti.
Co se děje, Cheli?
Tvůj velkej den.
Jak to myslíte?
Že jdeš domů.
Co?
Jdeš domu dřív! Blahopřeju.
Rychle se sbal. Auto už na tebe čeká.
Kde je Zorro?
Se sociální pracovnicí.
Na sentiment nemáš čas. Auto už stojí u brány.
Tak se moc nedojímej a hoď sebou. Život už čeká.
Vzpomínáš, co jsem ti řekla, když tě sem přivezli?
Ne.
Že jsi jeden z mála, který má šanci změnit statistiky.
Jaký statistiky?
Jaký asi?
A kam půjdu?
Už jsem mluvila s tvojí mámou.
-K tý se už nevrátím. -Ona to ví, a má pro tebe řešení.
Deane, já tě chápu a vím, že venku to nebudeš mít lehký,
ale můj soucit má svoje meze. Hoď sebou.
„Hoď sebou“? Dokud se nerozloučím se Zorrem,
nikam nejdu.
-To snad není pravda. -Ale je. A je mi jedno, co řeknete.
-Tak aby bylo jasno, tady rozhoduju já. -Bez rozloučení nejdu!
Deane, uklidni se.
-Bez rozloučení nikam nejdu. -Uklidni se.
Ne, nechci.
Uklidni se, na tenhle trik ti neskočím. Okamžitě si sbal věci, protože odcházíš.
Já mu tvoje pozdravy vyřídím! Koukej se uklidnit!
Dělejte si, co chcete, já prostě bez rozloučení nikam nejdu. Nic si nesbalím.
Bez rozloučení nikam nejdu, je vám to jasný? Nikam! Nikam!
Je vám to, kurva, jasný?
-Hele pojď sem, pojď sem. -Co chcete?
-Tak pojď sem. -Už dost, Deane.
-Pusť mě, ty hajzle. Pusť mě. -Dost. Uklidni se.
-Pusť mě, ty zmrde! -Odcházíš a hotovo.
-Pusť mě, ty parchante! Pusť mě! -Vezmeš si svý věci, nebo ne?
Pusť mě!
Čau, Deane.
Pusť mě, ty zmrde! Pusť mě!
Puste mě! Puste mě! Nešahej na mě!