SERIÁL VYCHÁZÍ ZE SKUTEČNÝCH UDÁLOSTÍ. NĚKTERÉ POSTAVY A SITUACE BYLY UPRAVENY.
Co jsi proved, že mi voláš?
Sbíral proti mně důkazy. O krádežích, o drogách, o všem. Ty jsi nelhala.
Ne.
Promiň, že jsem byl takovej kretén.
Kdybys nebyl takovej kretén, neměla bych tě tak ráda.
Mám tě rád, mami.
Pustěj tě odsud, budeš dělat stand-up, vyděláš miliony, všechny převálcuješ.
Třeba řekneš kámošům, že se připravuješ na budoucnost.
Že jednou budeš vybírat vstupné.
Zapnuli jste taxametr?
-Nejste s ním v kontaktu? -Ne.
-Nemluvili jste s ním 20 let? -Ne.
Jste pěkný paličáci, co? Přines jsem vám lístky na vystoupení,
je to stand-up, víte, co to je?
Můj klient dobrovolně spolupracuje s policií již více než tři roky při
přípravě procesu s odsouzeným zločincem Deanem Scheimannem.
„Vlezdoprdelka, druhořadý zlodějíček, násilník, hrubý k vlastní rodině…“
Práskači! Ty zmrde!
Tvůj kámoš je mrtvej.
Dobrý den, tady Daniel Chen… Dean Scheimann.
Ty vstupenky, co jsem vám dal,
jsou na dnešek. Budu moc rád,
když přijdete. A pokud se vám Zorro ozval,
vemte ho s sebou.
LOTR
Nic takovýho jsem nikdy neřekla.
To snad není pravda. Tak dost. Vstávej a ukliď si to špinavý oblečení.
Jo… Hned.
Co, on je voják?
Je v prváku.
No, to těžko. Je na vojně. Tohle je razítko státní instituce.
-Říkám ti, že to není voják. -A tohle je co?
Nevím, není to jedno?
S vojákem mi randit nebudeš.
-Nebudu? A jak to asi tak zařídíš? -Jak to zařídím? Seřežu tě a prodám tě
do bordelu. „Jak to zařídím?“ Jseš pěkně drzá.
A tohle muckání po telefonu ještě tenhle týden skončí, je ti to jasný?
Buď se tenhle týden sejdete a ty uvidíš, že si chce s tebou na opušťáku zapíchat,
nebo to celý ukončíš rovnou, je to jasný?
Haló?
Nejsem voják, přísahám. A nikdy jsem nedělal pěšáka.
To je moje zásada.
Nerozumím.
To je fuk.
Musíme se sejít, teď už to před ní neokecám. Co říkáš?
Máš pravdu. Teď už víš, jak vypadám, co hroznýho by se…asi tak mohlo stát?
Debile.
Tak já… se kouknu, jak mám tréninky, a domluvíme se?
Oukej.
Oheň.
Já jsem pro.
Simtě. Jen se proti ní posadím
a už ucejtí můj strach.
Neucejtí nic. Klídek, jo? Máš jednoduchej úkol, jít ven, zašukat si,
koupit mi popkorn, vrátit se. Hotovo.
-Zašukat si? Co blbneš, vole? -Dobře, ale ta holka na to čeká.
Takže, dvě věci. Za prvý, jak být s Deanem o samotě?
Za druhý, jak sehnat nůž?
Nemusíte bejt o samotě. Přijdem ti na pomoc, budeš mít přesilu.
Radši to vyřeším sám.
Škoda. Je tu nuda.
Mám ti dělat Samanthu Fox?
Ne. Chtěl jsem prostě trochu akce.
Jseš normální? Přestaň si hrát na gangstera z béčkovejch
filmů, jseš malej kluk.
A co ten nůž? Co?
Skutečnej nůž, nebo takovej, co dělá Luša Svetřík.
Skutečnej.
Takovej je v tomhle bloku jen jeden.
Zeptej se.
Dobré ráno.
Paní velitelko. Paní velitelko, rád vás vidím, měl bych na vás prosbu.
A to?
Potřeboval bych… na pár dní ven. Pěkně prosím.
Řekls jí to?
Je blbej. Tak co s ním?
Co? Co tu probíráte?
Dean Scheimann má dívku, se kterou si pořád telefonuje
a která se s ním chce sejít, protože jí ještě neřekl, že je ve vězení.
-Tu hezkou? -Jo, tu hezkou.
Tak proč jsi jí to neřekl?
No, asi proto, že jsem pitomej…
Najdi si ošklivou, věř mi, rozchod tě pak nebude tak bolet. I když, takhle to úplně
nefunguje, vždycky jsou hezčí, než by měly být.
Má pravdu.
Dík, Tully. Tak co, paní velitelko, co na to říkáte?
Pořád mám trauma z toho, jako to dopadlo, když jsme tě pustili.
Dobře, ale teď jsem se změnil. Napravil jsem se.
Nemůžu, Deane.
A když se budu pár měsíců budu chovat vzorně?
Tak možná za těch pár měsíců, když to vydržíš.
A co to udělat takhle: pustíte mě, na jeden den, a já jí řeknu pravdu.
Vždyť mě chcete pustit.
Popřemýšlím o tom.
-Ale pozitivně. -Pozitivně, pozitivně.
Takže příští týden?
Jestli ti to povolím, začneš chodit do školy? A přestaneš se chovat jako debil?
Jo, jo, jo.
-Určitě? -Určitě, určitě.
-Tak dobře. -Jste nejlepší. Příští týden?
Příští týden.
Moment, proč až za týden? Proč ne zítra? Pusťte ho zítra.
Co blbneš? Už sedí moc dlouho, ztratil pojem o čase. Příští týden stačí.
Tak jo.
Děkuju, paní velitelko, děkuju moc. Fakt máte koule.
Nemáš zač, Deane Scheimanne.
Co blbneš?
Kvůli hajzlovi Sunnymu. Říkal jsem si, že když na chvíli zmizíš, dá ti pokoj.
Na Sunnyho kašli. Pusť ho z hlavy.
Ten je nebezpečnej asi tak jako skautík po rozcvičce. To neřeš, kámo.
-Někde v Tel Avivu? -To je jasný, ne?
Proč je to jasný?
Zbytek Izraele stojí za prd.
Proč za prd?
Náměstí Izraelských králů?
Ne.
Pláž?
Ne.
Ty jo, tak nevím. Nic jinýho neznám.
Jak neznáš? Vždyť tam bydlíš.
Ale já pořád… sedím doma s knížkou.
Tak… se domluvíme příští týden, kde se sejdeme?
Tak jo. Divný, co?
Divný to je.
Táhneš.
Nazdárek, Sunny Bracho.
Hej, hej, hej, co děláš? Nech ho, nech ho. Nech ho, nech ho. Přestaň!
Zavři hubu!
-Držte hubu! Ticho. Sklapni. -Vypadněte, zmrdi!
Neserte mě a padeje. Fofrem!
Mám kudlu na krku, padejte.
Deana necháš na pokoji, jasný?
Dobře, ten nůž není potřeba. Promluvíme si.
Není to kluk, kterýho jsi znal ty. Nech ho bejt, chce se odsud dostat.
Není to nula jako my.
A až odsud princátko zmizí, dej sbohem prachům za ochranku.
I účtu v kantýně. Nedělám to pro prachy. Na ty já seru.
Tak jo, kámo. Chápu,
že to s tím nožem myslíš vážně.
Promluvme si. Na.
Než mě ten malej zmrd pobodal, byli jsme jako bráchové.
Třeba… ten vtip o tý kuřbě bych mohl poslouchat dokola. Říkal ti ho?
Jo.
A o kámoškách jeho mámy?
Taky.
„Tamaro, zklidni si toho kluka, Tamaro!“
A ten o těch tlusťoškách?
Ten taky.
Jo? A o pistoli a oslovi?
To je všechno starý. Teď má lepší. Je profík.
Jo, slyšel jsem, že tu měl vystoupení.
Párkrát tu vystupoval.
Co? On už se nestydí? Dřív se styděl.
Má to zmáklý. Keren z něj udělala profíka.
Keren?
Učitelka z dramaťáku.
Jo? Ona ho učí?
Každej den má soukromou lekci.
Jo? A kde?
V místnosti na dramaťák.
Jen oni dva?
Takže mu dáš pokoj?
Hele… já chci mír.
Dej si na mě bacha.
V kolik jdem na dvůr?
Ve čtyři.
Kolik bachařů hlídá dramaťák?
Tři. Ale jeden je Tully.
To je ten měkkej?
Jo.
Otevři pusu. No tak.
Na tři. Jo?
Se Sunnym už jsem to vyřídil.
Jak to myslíš?
Řekl jsem mu, že tě hlídám a ať ti dá pokoj.
Tys za ním šel? A proč jsi mi to neřek?
O nic nešlo. Nechá tě bejt. Jen dělal vlny.
Kvůli mně nemusíš machrovat.
Kdo machruje?
Jenom chci, abys mi vypad ze života.
Ale jinak dík, kámo.
Myslím to vážně.
Nechci nic jinýho, než aby za mnou Cheli přišla a řekla:
„Toho debila jsme propustili.“
A já už bych ten tvůj hnusej ksicht v životě neviděl.
Neser, jo?
Nejlepší by bylo tady zůstat napořád.
To je pěkná kravina.
Myslím to vážně. Venku jsem byl nula, byl jsem zajímavej asi jako popelář.
Teď jsem v něčem dobrej.
Že by? A v čem si jako dobrej?
V kriminálnictví.
Víš ty co? Já ten opušťák nechci.
-Co blbneš? Uklidni se. -Nikam nejdu.
Koupila jsem si boty.
Nevím, jak jsi vysokej, mám jenom fotku tvýho obličeje.
Tak jsem si koupila boty, bez podpatku.
Hele, počkej….
Vypadá to, že příští týden budu mít zápas.
Haló? Dano?
Já tě slyšela.
Mrzí mě to, myslel jsem, že mám volno.
Ty sis… to rozmyslel?
Ne, ne, vůbec ne. Nerozmyslel.
No bezva. Tak se sejdem.
Vždyť říkám, že nemůžu.
Jseš voják? Je to tak?
Ne.
Tak proč?
Jsem popelář.
Moc vtipný.
Já si nedělám srandu. Každej den vstávám v půl čtvrtý
a skáču na stupátko. A potom… V pět odpoledne… už usínám před televizí.
-Hele, Deane… -Dobře, dělám si srandu.
Ale neeee… tak úplně.
Jak to myslíš?
Sedím v base.
Fajn, chápu, tak jo. Necháme toho. Ukončíme to.
Ne, fakt. Nekecám. Jsem v base.
Tak se nesejdem. Už toho mám dost. Ničemu nerozumím.
Počkej, počkej, nemusíš bejt hned naštvaná. No tak. Jenom to posunem…
-Nechci to posouvat. Buď se s… -Všichni na dvůr. Všichni na dvůr.
Početní prověrka stavu odsouzených proběhne za čtyřicet minut.
Co to bylo?
Hlášení v base.
Věříte v Boha?
Vás na nezávaznou konverzaci neužije.
Co vám mám povídat, už jsem unavenej.
A z čeho?
Nevím. Z věčnýho tlachání. Ale to vy asi znáte, ne?
Proč myslíte?
Nechodila byste sem, kdybyste byla spokojená s běžným životem.
Možná sem chodím, protože jsem žádnou jinou práci nesehnala.
Já vím, že to není pravda.
Ale… A jak to víte?
Mám to zjištěný.
Z toho Sunnyho Brachy jde celkem strach.
Ne, je stejnej jako ostatní kluci.
Tak já jdu.
Tak jo. A kdybyste potřebovala, budu tady.
Ahoj. Jak se máš?
Dneska bych lekci zrušil.
Proč, co se stalo?
„Co se stalo? Co se stalo?“ Nic. Aspoň vy mě nechte bejt.
Proč se mnou mluvíš takhle? K čemu je to dobrý?
K ničemu. Nemusí bejt všechno pořád dobrý.
Vysvětlil bys mi prosím tě, co se stalo?
To jsou ty vaše suprový rady. Ona mi praštila… s telefonem. Kráva jedna.
V životě už nikomu nebudu říkat pravdu. O ničem.
Aha, chápu. Pruda.
Jo, pěkná pruda.
Poslouchej, Deane. Prostě tě to vyděsilo. Opušťák, cesta ven, všechno.
Ale nemusíš se bát, dobře to dopadne.
Dobře? Ses posrala, ne?
Takže se prostě na všechno vykašleš?
Jo, přesně tak.
Tak fajn. Měj se. Paráda.
Co je? Doprdele!
Viděls Deana?
Hele, Svetříku, viděls Deana?
-Ne, proč? -A Sunnyho?
Ne.
Co se děje? Zorro?
Ty zmrde.
Ty kreténe!
Tully! Sanitku! Zorro, brácho, jak ti je? Brácho, Zorro, Zorro!
Zorro, prosím tě, řekni něco.
To bude dobrý.
-Bude to dobrý. -Co se stalo?
To bude dobrý. Zůstanu u něj, sežeňte…. Zavolejte…
Doprdele. Co se mu stalo? Zorro? Zorro!
-Budu u něj, Tully. Už běžte. -Hlídej ho. Josefe!
Potřebuju doktora. Do dramaťáku.
Nikdy tě neopustím. Mám tě rád! Nesmíš krvácet, jinak omdlíš.
Uhni. Uhni. Na stranu. Zorro, neboj se, neboj, sanitka už jede. Zorro, slyšíš mě?
Tully, hoďte sebou.
Neboj se, neboj se. Sanitka už jede. Za minutku je tady. Hned je tady.
To bude dobrý.
Určitě nechceš na pár dní ven?
Nevím, velitelko Cheli.
Ta slečna už není ve hře, že ano?
Co?
Ne. Kvůli vašim debilním radám. „Řekni jí pravdu.“ Nasrat.
Promiň.
Ale na opušťák můžeš i tak.
Trochu se nadechnout. Zajít za mámou. Dát si zmrzku.
Něco ti povím, Deane. Až odsud budeš opravdu chtít
vypadnout, život ti to ukáže.
A teď buď od tý dobroty, zajdi za svým plešatým
právníkem a popros ho, aby ti pomohl vyprosit si u
prokurátora zmírnění trestu, nebo i předčasné propuštění.
A když už budeš v tom, omluv se Keren, ano?
Co blbneš?
Můžu už zavolat právníkovi?
Ano?
Aspoň něco dobrýho jsi po tátovi zdědil.
Bydlí v Bat Jam, v ulici Oskara Schindlera.
Šel jsem za ním, za ním… k němu domů.
V noci, ve tři v noci, totálně impulzivně, se dvouma kamarádama.
Zaklepal jsem u něho na dveře.
Svýho tátu jsem viděl jen jedinkrát v životě. Otevřel. Já už si cestou,
na schodech připravil výmluvu. Řekl jsem jim: „Hele, řekneme,
že ty vajíčka na auto jsme mu házeli my.“
A oni: „Super nápad.“ Jenom jsem ho chtěl vidět. Celej život jsem se na něj zlobil.
Cítil jsem… k němu velkou zášť. Tak jsem ho chtěl vidět.
Aspoň jednou jedinkrát. Otevřel mi. Podíval se na mě,
v životě na to nezapomenu. Podíval se na mě, já na něj a došlo mi,
budu mít pleš, vypadá přesně jako já.
Vypadá přesně jako já. Jenom je plešatej. Doprdele.
A kámoši hned: „Ty vole, budeš plešatej.“
„Vypadá jako ty.“ Bál jsem se, že mě pozná, a on povídá: „Co tu chcete?
Tady není žádnej…“ No málem nás zmlátil, byl jsem na něj pyšnej…
„Jakej je asertivní a tak…“ Potom jsme zmizeli. Druhej den jsem tam zašel.
Odletěl do ciziny, nebyl doma, tak jsem klepal,
všichni sousedi hned byli na chodbě, přišly tam dvě vojandy: „Tam bydlí Jaakov.
Co mu chcete, pane?“ Povídám: „Je to můj táta.“ A jedna na to:
„To těžko.“
Říkám si: „To je jako moje ségra? No, ty vole.“
To se jako hned začnem hádat?
„Těžko.“
„Jak to můžeš vědět, ty chytrá?.“ A ta holka vedle ní:
„Ale jo jo.“ Dvě nejotravnější holky, jaký jsem v životě potkal. „Nevidíš,
jak je mu podobnej? Představ si pleš.“ „Sklapni,
ty mrcho.“
Pozvaly mě dovnitř, řekly mi, že je v cizině. Stojím u něj v bytě.
Byl jsem z toho vedle. A ta holka furt: „Jé, já mám bráchu.“ Pěkně mě srala.
„Já mám bráchu.“
Posadil jsem se, celej roztřesenej. Mimochodem,
ta holka byla stejně stará jako já. Táta se s tím moc nesral.
Žádný štráchy s tím, prostě: „Deje mi postel, založím rodinu.“
Procházel jsem se po bytě, sednul jsem si do křesla a oni na to hned:
„Né. Jaakov. Tam sedí Jaakov.“ Říkám si:
„Ten chlap je asi magor.“
Říkám: „Dobře. Zajímavý.“ A potom jeho žena najednou
povídá: „Jaakov je v cizině, ale slibuju ti,
že až se vrátí, zavolá ti.“ Napadlo mě: „Cekneš a vyhodí tě z okna. Netušíš,
čeho je schopnej.“
Za dva dny mi zvoní telefon. Volá. „Ahoj,
tady Jaakov.“ Domluvili jsme si sraz za týden v nákupáku. Nechtělo se mi čekat,
tak jsem za ním vyrazil hned.
Vyrazil jsem k němu hned, zaklepal u dveří,
on otevřel a namíchnul se na mě: „Co tu děláš? Říkali jsme příští tejden.
Nezvaný návštěvy nemám rád.“ „A já zase lidi,
co opouštěj rodinu.“
„Ty zasranej parchante.“
To jsem si jen pomyslel.
Zkrátka, byl na mě naštvanej, no, ale řek mi: „Pojď, odvezu tě domů,
pojedeš se mnou.“ Odvezl mě a bylo to poprvý,
co jsem seděl v autě se svým tátou.
Nikdy jsem totiž nepoznal, jaký to je, mít tátu.
Najednou s ním sedím v autě a z rádia se ozve „Táto…“ Znáte tu písničku.
Seděl tam a já… najednou mě zaplavila fůra pocitů,
myslel jsem, že mu budu mít co říct, ale na nic jsem se…
„Tady si vystoupím.“
A za pár dní jsme se s tátou opravdu sešli v nákupáku v Ramat Avivu,
jak jsme se domluvili.
Přišel a hned: „Sedneme si… Sem, do týhle kavárny.“ „Hm,
ten je ale rozhodnej.“ „Sem mám kupóny“. Dal si horkou čokoládu, zmrd jeden.
Vytáhl knihu… o Napoleonovi. Nekecám, Napoleonův životopis,
položil ji na stůl a povídá mi: „Napoleon dobyl svět, když mu bylo 30.
Co chceš v životně dokázat ty?“
Přísahám, přesně tak to řekl…
Mně v tu chvíli naskočila husina a pomyslel jsem si: „To mám štěstí,
že mě nevychovával.“
„Jak bych asi dopadnul?“
Najednou mi došlo, že je to dobře, že mám přesně ten život,
jakej jsem potřeboval. Je to v pohodě.
Někdy si myslíte, že víte, co chcete. Ale často netušíte, co potřebujete.
Myslel jsem si, že potřebuju žít s tátou. A potřeboval jsem ťafku, abych se probral.
Chápete, co myslím?
A najednou vám dojde, že z tý včerejší ťafky bude
zítra super komickej výstup. Všechno mi to docvaklo,
ještě, že jsem s ním nevyrůstal, protože jinak by ze mě bylo:
„To těžko.“
Jako, je to hezká škola, ale vlastně…
Mějte se.
Zdejší děti jsou nudný, co? Bílý…
Ty jsi taky bílej.
Jenom zvenku.
Přišel jsem se omluvit.
Vida.
No.
To koukám.
Říkala jste si: „Ten mě pobodá?“
-Napadlo mě to. -Ale no tak.
Tak. O co jde?
No, říkal jsem si… Jestli bysme nemohli pokračovat s lekcema…
Jasně.
Hele, co děláš dneska večer?
Nic.
Tak co? Nezvedneme kotvy?
Za chviličku půjdem.
Tak jo.
Nechceš to?
-Můžu si to vzít já? -Ne.
No tak. Dej mu ho. Koupím ti nový. Vem si to. Ne, koupím ti lepší. Ber. Co je s
-tebou? No tak, Deane. -A co ty hračky? Necháš si je?
Prostě mu dej všechno. Já ti koupím všechno nový. Dej mu to.
-Ne… co bych s tím dělal. Chceš to? -Prostě mu všechno dej.
Tohle vyhodíme.
-Jdi to zvednout. -Ne, nikam nejdu.
-Proč? Tak běž. -Teď nemám čas.
Ty jsi hroznej…
Haló?
Haló? Tady Zorro, můžu mluvit… s Deanem?
Počkej, kouknu se, jestli je doma, ano?
-Je moc velký. -Rozhodně je na tebe moc velký.
Deane. Zorro.
Zlato, musíš se rozhodnout, buď ty, anebo on.
Není tu.
Myslím, že se nevrátí.
Zařídila mu předčasný propuštění?
Nejspíš jo.
Jseš dobrej, Zajdo.
Aby bylo jasno, etiopský Židy mám strašně rád,
jsou takový… uměj se radovat i z naprostejch
maličkostí. „Koukni na tu židli, Avišaji, vezmem si
ji.“
„Bezvadná židle.“ A etiopský holky u nás ve škole, ty jo,
Etiopky jsou nejhezčí ženský v Izraeli. I když dneska už to není žádná vzácnost,
teď jich máte všude plno. Jsou všude…
V devadesátkách bylo snadný na Etiopku udělat dojem.
Mohl jste přijít k tý nejkrásnější na světě a říct jí: „Nechceš jít ke mně,
mám laciný hovory.“ „Ty lháži! Ty jsi lháž!“
„Ty lháž! Jenom kecáš kecáš, to je celý. Koukejte na něj,
na lháže.“ A začne volat na všechny svoje kamarádky tou krásnou amharštinou:
A ty jejich nadávky, to někdy jenom zíráte. „Co po mně chceš,
ty jůžová bjadavko?“ „Já?“ „Jo ty, jůžová bjadavko,
víš dobže o kom muvim…“
Máma.
Ahoj.
-Ahoj. -Ahoj.
-Já jsem Rút.
Moc mě těší.
To je Dean.
Daniel. Těší mě.
Mě taky.
-Bavili jste se? Zasmáli jste se? -No jasně.
-Vezmu ho ven, ať máte klid. Těšilo mě. -Ah, já přijdu, přijdu, jo.
Danieli.
Ten je sladkej.
To je překvápko. Jak jsi to stihnul?
To si poslechni.
Rút se s tím nepáře. Dva roky seděla v Neve
Tirca za zpronevěru. Potkali jsme se na Amorkovi,
rok jsme si telefonovali…
Ne ne!
A poprvé jsme se sešli až na svatbě.
Ty jseš teda machr.
Přísahám, že nekecám.
Dík, žes přišel.
Prosím tě, celej život jsem na tohle čekal.
Co tvoje máma? Jak se má, Deane?
Danieli.
Deane. Deane.
Jseš děsnej.
Letí to, co?
Hele…
Sejdem se někdy?
Moc rád.
Něco vymyslíme…
Ahoj, Zajdo.
Zorro.
-Promiň mi to, brácho. -To nic.
Už je to za náma.