SERIALUL E BAZAT PE FAPTE REALE. NUMELE AU FOST MODIFICATE.
BĂIAT RĂU
Tu nu prea mă suni.
El m-a dat în gât cu furturile, cu drogurile, cu tot.
N-ai mințit.
Nu.
Iartă-mă că-s un rahat, mamă.
Dacă nu erai un rahat, nu te mai iubeam atât.
Te iubesc, mamă.
O să ieși. O să faci stand-up și o să te umpli de bani.
O să îngenunchezi lumea.
Și poate le și spui prietenilor de aici că te faci comic.
Vreau bon.
Nu v-a contactat? N-ați vorbit cu el de 20 de ani?
- Nu. - Sunteți încăpățânați.
V-am adus bilete la show-ul meu. Teoretic e amuzant.
Clientul meu colaborează cu poliția
în cazul infractorului condamnat Dean Shaiman.
„Un cuțitar violent, rău cu familia lui. Merită să moară în pușcărie.”
Turnător nenorocit!
Prietenul tău e un om mort.
Sunt Daniel Chen…
Dean Shaiman.
Biletele pe care vi le-am dat… Show-ul e azi.
M-aș bucura dacă ați ajunge.
Iar dacă ați vorbit cu Zorro,
ziceți-i să vină și el.
BĂIAT RĂU
N-am zis așa ceva.
Gata. Ești culmea! Ridică-te și pune-ți rufele la spălat.
- Bine. - Acum.
Ce e asta? E militar?
- E într-a zecea. - Ba nu e.
- E militar. Ăsta e timbru guvernamental. - Nu e militar!
- Ce e asta? - Habar n-am! Ce contează?
Nu umbli cu un militar.
- Da? Și ce-o să faci? - Ce-o să fac?
Te snopesc în bătaie și te scot la produs, obraznico!
S-a terminat cu pupăceala la telefon, pricepi?
Întâlniți-vă ca să te asiguri că nu vrea doar o tăvăleală în permisie,
altfel s-a terminat, pricepi?
VERIFICATĂ
- Alo! - Jur că nu sunt militar.
Eu nu-s pionul nimănui, asta-i regula mea.
Nu înțeleg.
Nu contează.
Trebuie să ne întâlnim, nu pot s-o tot tărăgănez.
- De ce? - Nu contează.
Ai dreptate.
Știi deja cum arăt. Cât de rău poate să fie?
Idiotule!
Atunci…
Îmi verific programul și ne întâlnim?
Bine.
Dă-mi.
Eu sunt pentru.
Nici vorbă!
O să-mi simtă frica.
N-o să simtă nimic.
Ai o treabă simplă.
Te duci, ți-o tragi, îmi cumperi popcorn și te întorci.
Atât. De ce…?
- Mi-o trag eu? Fugi de-aici! - Bine, dar ea te așteaptă.
Bun. Două chestii.
Cum îl prind singur și cum fac rost de cuțit?
Nu trebuie să fie singur. Sărim toți pe el și ajutăm.
Prefer să fiu singur.
Păcat! E plictiseală aici.
- Semăn cumva cu Samantha Fox? - Nu.
Voiam și eu puțină acțiune.
Ți se pare că e un film?
Nu te mai da gangster, ești un copil.
Și cuțitul?
- Unul pe bune sau cum face Lusha Pulover? - Un cuțit.
E un singur cuțit adevărat în sector.
Hai, întreabă!
Bună dimineața.
Șefa…
Mă bucur că ai venit. Vreau să te rog ceva.
Să auzim.
Șefa, trebuie să ies câteva zile. Te rog.
I-ai spus?
E un handicapat.
Care e treaba?
Dean Shaiman are o iubită prin telefon.
Probabil vrea să-l cunoască, iar el nu i-a spus că e la pușcărie.
- Cea drăguță? - Exact.
- De ce nu-i spui? - De-aia. Am pus-o.
Mai bine umblă cu urâte. Ele nu-ți frâng inima.
Deși nu merge, sunt mereu puțin prea drăguțe.
Ai dreptate, Tully.
Hai, Chelli! Ce zici? O zi, ca s-o rezolv.
N-am depășit trauma ultimei tale plecări.
- Da, dar m-am schimbat. Nu e la fel. - Nu pot.
- Și dacă-s cuminte în următoarele luni? - Atunci, poate peste câteva luni.
Dar dacă-ți zic că ies o zi și-i spun adevărul?
- Simt că vrei să accepți. - Mă mai gândesc.
- Abordeaz-o pozitiv. - Da.
- Săptămâna viitoare? - Dacă accept, te duci la ore?
- Și nu mai ești bou? - Bine.
- Promiți? - Clar.
- Bine. - Deci săptămâna viitoare.
- Da. - De ce nu mâine? Lasă-l mâine.
Ce te-a apucat?
I-a stricat pușcăria ceasul biologic. Așa rămâne.
- Bine. - Mersi, șefa.
- Pe bune! - Bine, Dean Shaiman.
Ce te-a apucat?
Rahatul ăla de Sunny…
M-am gândit că, dacă ieși, te slăbește.
Sunny te-a zăpăcit de cap. Pentru noi e doar un fraier de cercetaș.
E-n regulă.
Tel Aviv?
- Evident. - De ce „evident”?
- E singurul loc ca lumea din țară. - De ce?
- Ne vedem în Kikar Malkhey Yisrael? - Nu.
- Pe plajă? - Nu.
- Nu știu alt loc. - Cum așa? Locuiești aici.
Nu știu. Eu stau în casă și citesc.
Atunci… Alegem săptămâna viitoare un loc și ne vedem acolo?
Bine.
E cam ciudat, nu?
Clar.
E rândul tău.
Ce e, Sunny Bracha?
Ce faci? Lasă-l!
- Lasă-l! - Gura!
- Lasă-l! - Ce e asta?
- Ciocu' mic! - Îl tai!
Liniște! Gura!
- Valea! - Dispăreți cu toții.
Am cuțitul la gât. Gura!
Lasă-l pe Dean. Auzi?
Bine. Dar ce faci cu cuțitul? Zi ce vrei.
S-a schimbat, să știi.
Lasă-l în pace. Vrea să iasă de aici. Nu e un ratat, ca noi.
Și când pleacă, ce te faci fără bani și spate?
Nu sunt amicul lui pentru bani sau prostii de-astea.
Bine, frățioare.
Am înțeles. Ia cuțitul și hai să vorbim. Hai!
Înainte să mă înjunghie, eram frați.
Jur că l-am iubit ca pe un frate.
I-aș fi ascultat de o sută de ori poanta cu muia.
O știi?
Da.
Și pe aia cu amicele mă-sii?
Da.
„Tamarchuk, ține băiatul în frâu.”
Și pe aia cu grasele?
- Și pe aia o știu. - Da?
Și pe aia cu arma și măgarul?
Sunt vechi. Acum e mai sofisticat, e profesionist.
Pe bune? Am auzit că dă show-uri.
Din când în când.
Dar nu e timid? Dean e timid.
Acum e ca briciul. Keren l-a făcut profesionist.
- Keren? - Profa de teatru.
- Îi dă lecții? - Zilnic, în privat.
Unde?
În sala de teatru.
Sunt doar ei doi?
Deci îl lași în pace?
Frate, eu…
Am gânduri pașnice.
Te avertizez.
Când ieșim în curte?
La ora 16:00.
Câți paznici sunt până la teatru?
Trei. Dar unul dintre ei e Tully.
- Și nu-și face treaba bine? - Nu.
Deschide gura.
Trei.
Ia.
Te-am scăpat de Sunny.
Cum adică?
I-am zis că te păzesc și să te lase.
Când te-ai dus la el? De ce nu mi-ai zis?
Nu-i nimic. Nu vrea necazuri. E numai gura de el.
Nu te lupta tu pentru mine.
Cine se luptă?
Vreau să scap de tine.
Ești o dulceață.
Pe bune.
Vreau doar să vină Chelli la mine la apel și să-mi spună că l-au eliberat pe fraier.
Ca să nu-ți mai văd niciodată mutra asta pocită.
Să te fut!
Nu cred că ar trebui să plec de aici.
Termină cu prostiile.
Zău! Afară eram așa de fraier, încât toți credeau că sunt gunoierul.
- Acum sunt și eu bun la ceva. - Da? La ce te crezi bun?
La viața la bulău.
Știi ceva? Nu-mi trebuie permisiunea de ieșire.
- Ce ai? Calm! - Stau aici.
Mi-am luat pantofi.
Nu știam cât de înalt ești. Ți-am văzut doar fața.
Mi-am luat pantofi frumoși, fără toc.
Auzi…
Se pare că am meci weekendul viitor.
Alo, Dana!
Te-am auzit.
Credeam că n-am săptămâna asta.
- Te-ai răzgândit? - Nu. Nici vorbă.
Super! Atunci, hai să ne întâlnim.
Crede-mă, nu pot.
- Deci ești militar? - Nu.
Atunci?
Sunt gunoier.
- Nu e amuzant. - Nu glumesc.
Mă scol la 03:30 ca să urc în mașină.
Iar până la ora 17:00…
moțăi la televizor.
- Bine, Dean. - Glumesc.
- Dar sunt și puțin serios. - Cum adică?
- Sunt la închisoare. - Înțeleg.
Hai s-o lăsăm baltă.
- Jur. - Deci nu ne vedem săptămâna asta.
- M-am săturat. Nu înțeleg nimic. - Stai! Nu te supăra acum.
- Amânăm… - Nu vreau.
- Dacă nu… - Deținuții, în curte!
Apelul începe în 40 de minute.
Ce e aia?
Megafonul închisorii.
Crezi în Dumnezeu?
Cu tine nu se discută fleacuri.
Sunt sătul, ce să zic?
- Sătul de ce? - Nu știu.
De pălăvrăgeala oamenilor.
- Tu sigur înțelegi, nu? - De ce ai crede una ca asta?
N-ai mai fi aici dacă ai vrea doar o viață banală.
Sau poate că nu m-a angajat nimeni în altă parte.
- Știu că nu e așa. - Da? De unde știi?
Am verificat.
Sunny Bracha ăsta e înspăimântător.
E un copil.
- Pa, Tully. - Pa.
Sunt la post dacă ai nevoie de ceva.
Bună!
- Ce faci? - Cred că azi nu stau la curs.
Ce e?
Nimic. Acum lasă-mă.
De ce-mi vorbești așa? La ce ajută?
Nu ajută. Și ce? Nu trebuie să ajute mereu.
Îmi spui ce s-a întâmplat?
Sfaturile tale de căcat…
Mi-a închis. E și ea tot o târfă.
N-o să-i mai spun adevărul nimănui, niciodată.
Înțeleg.
- Nasol! - Normal!
Dean, dragule…
Te-ai panicat. Din cauza permisiunii, a eliberării…
- Dar o să fie bine, îți jur. - Bine? Nu fi proastă!
- Și o să strici tot? - Da, fix așa.
Super!
Ne vedem!
Super!
Ce s-a întâmplat?
Știi de Dean?
- Pulover, l-ai văzut pe Dean? - Nu, frate. Ce…?
- Dar pe Sunny? - Nu.
Ce e, Zorro?
Nenorocitule!
Dă-te!
Tully, cheamă ambulanța!
Zorro, ești bine? Zorro, frate!
- Zorro, ești bine? Zi ceva. - Sunt bine.
- Bine. - Ce e?
- Mă ocup eu. Cheamă… - Ce-a pățit? Zorro!
- Sunt eu aici. - Stai cu el.
Yosef! Să vină ambulanța la sala de teatru!
Nu te mai părăsesc niciodată. Te iubesc. Nu mai sângera, că leșin aici.
Mișcă-te, Dean.
Zorro, calm! Vine ambulanța.
Zorro, e în ordine?
- Repede, Tully! - Calm!
Ambulanța vine-n două minute. E-n ordine.
E-n ordine. Mișcă-te.
Sigur nu vrei să ieși câteva zile?
Nu știu, șefa.
Înțeleg că fata a dispărut din peisaj.
De ce?
Fiindcă mi-ați dat sfaturi cretine.
„Zi adevărul.” Un căcat!
Îmi pare rău.
Ar trebui să ieși oricum.
Ia-ți o pauză, du-te la maică-ta.
Mănâncă o înghețată.
Uite ce e, Dean.
Când nu vei mai vrea să fii aici, vei avea viața aranjată.
Fă-mi un hatâr.
Du-te la avocatul tău chelios
și imploră-l să te ajute să rogi în genunchi un judecător
să ceară clemență procuraturii, că poate așa te eliberează mai devreme.
Dacă tot ești pus pe implorat, cere-i scuze lui Keren.
Pe bune?
Pot să-l sun pe avocat?
Pot?
Ai moștenit un lucru bun de la taică-tu.
Stătea în Bat Yam, pe strada Oskar Schindler.
M-am dus la el, la Bat Yam, la 03:00, cu doi amici, dintr-un impuls.
Ploua și am bătut la ușă.
Uitați… eu nu l-am cunoscut pe tata.
A deschis… Pe drum, am găsit o scuză.
Le-am zis: „Întrebăm cine ne-a dat cu ouă în mașină?”
Au zis că bine.
Voiam să-l văd, măcar puțin.
Am fost atât de supărat pe el toată viața,
îi purtam atâta dușmănie, încât voiam să-l văd.
A deschis ușa, m-a privit…
N-am să uit niciodată. Ne-am privit și am știut c-o să chelesc.
„Seamănă cu mine, dar chel. Ce mama dracu'?”
Amicii au zis: „O să chelești!”
Mi-era teamă să nu mă recunoască. Zice: „Ce vreți?”
Era să ne bată. Am fost mândru de tata.
„Am un tată înfipt.”
Am plecat. A doua zi am venit iar, dar nu era acasă, plecase din țară.
Am bătut de a ieșit toată lumea din bloc și au venit două femei soldat.
„Ce vrei de la Yakov? Ce treabă ai cu el?”
I-am zis că e tata.
Zice: „Nu e.”
Mi-am zis: „Asta e soră-mea? Ce naiba? De ce…? Deja e enervantă?”
„Nu e.”
De unde știi tu? Prietena ei zice: „Ba e.”
Cele mai enervante fete întâlnite de mine.
„Nu vezi? Seamănă. Închipuie-ți-l chel.” „Fraiero!”
M-au poftit înăuntru. El era plecat din țară.
Am intrat. Eram bucuros, la fel și ea: „Am un frate!”
Eu deja o uram. „Am un frate!”
Eu stăteam și tremuram.
Eram de-o vârstă. Tata a băgat la foc continuu.
„Hai în pat să ne întemeiem o nouă familie!”
M-am plimbat prin casă și am stat pe un fotoliu.
Zice: „Nu, e fotoliul lui Yakov!”
Zic: „E nebun? Cine e tipul?
Bine. Interesant!”
Apoi nevastă-sa zice:
„Yakov e plecat din țară, dar promit că te sună la întoarcere.”
Zic: „Și te ascultă? Te aruncă pe fereastră. Nu-l cunoști.”
După două zile, mă sună: „Sunt Yakov…”
Ne întâlneam într-o săptămână la un mall.
N-aveam răbdare, m-am dus în aceeași zi.
M-am dus la el, am bătut la ușă și a deschis enervat.
„Ce? Peste o săptămână. Nu-mi plac vizitele inopinate.”
„Și mie nu-mi place să mă părăsești.
Dobitocule!”
Asta mi-am zis în minte.
S-a supărat pe mine și a zis că mă conduce acasă.
M-a dus cu mașina.
Era prima oară când mergeam cu tata cu mașina.
Nu știam cum e să ai tată, iar acum eram în mașină.
Era o melodie la radio: „Tată…” Știți…
El stătea acolo și m-au copleșit emoțiile.
Credeam că o să am multe de spus, dar n-aveam nimic.
„Eu mă dau jos aici.”
Apoi… După câteva zile, ne-am întâlnit la mall.
A venit și a zis să stăm într-o cafenea.
„Îmi place că e înfipt.”
„Am vouchere de aici.” A băut ciocolată caldă, ticălosul.
A scos o carte despre Napoleon… Imaginați-vă, biografia lui.
A pus-o pe masă și a zis:
„Napoleon a cucerit lumea la 30 de ani. Tu ce vrei să faci în viață?”
Jur, așa a spus.
Țin minte că m-am înfiorat. Mi-am zis:
„Ce noroc că nu m-a crescut el! Cine știe ce aș fi ajuns?”
Mi-am dat seama că e-n ordine. Aveam viața de care aveam nevoie.
Uneori crezi că știi ce vrei, dar nu știi ce-ți trebuie.
Eu credeam că trebuie să fiu cu tata, dar îmi trebuia un ghiont să mă trezesc.
Brusc, înțelegi că ghiontul de ieri e numărul de stand-up de azi.
Nu mă crescuse el și totul se lega. Dacă m-ar fi crescut el, aș fi negat.
E o școală frumoasă, dar nu…
Ăștia sunt plicticoși, nu? Sunt albi.
Și tu ești alb.
Nu și la spirit.
Vreau să-mi cer scuze.
- Serios? - Da.
Ce surpriză!
- Doar nu veneam să te înjunghii! - Mă gândeam.
Nici vorbă!
De ce ai venit, de fapt?
Nu, doar mă gândeam…
dacă am putea continua repetițiile.
Sigur.
Ce faci diseară?
Nimic.
Zi!
Nu mai plecăm de aici?
Plecăm imediat.
Bine.
N-o vrei?
- Pot să-l iau? - Nu.
Dă-i-l. Îți cumpăr altul. Poftim!
Îți cumpăr unul mai frumos. Ia-l.
- Ce vrei? - Jucării? Vrei?
Dă-i-le pe toate.
Îți cumpăr lucruri noi, tot.
- Ce faci cu asta? O vrei? - Dă-i tot.
Aruncă asta!
- Răspunde. - Nu.
- De ce? - Mă ocup de haine.
Ce pacoste!
Alo!
Bună!
Sunt Zorro.
Pot…?
Pot vorbi cu Dean?
Stai să văd dacă e, da?
- E mare. - „E mare.” Are standarde înalte.
Dean!
E Zorro.
Nu există cale de mijloc, alegi între tine și el.
Nu e acasă.
Nu cred că mai vine.
L-au eliberat mai devreme?
Presupun că da.
Bravo ție, Iepure!
Îmi plac etiopienii.
Simt o legătură… Le plac lucrurile simple.
„Ce scaun, Avishai! Hai să-l luăm!
Ce scaun!”
Iar etiopiencele…
Unele sunt printre cele mai frumoase fete.
Dar valoarea de piață nu era ca acum, când le găsești peste tot.
În anii '90, etiopiencele erau ușor de impresionat.
Te duceai la una frumoasă: „Hai la mine! Poți da telefon.”
„Mincinosule! E numai gura de tine.
Ce fals e ăsta!”
Vorbește cu prietenele ei în amharică.
Te iau la mișto pentru ce nu te aștepți: „Ce e, Sfârcuri Roz?”
„Eu?” „Da, tu, Sfârcuri Roz. Știi că despre tine vorbesc.”
Mămico!
Bună!
- Bună. - Bună.
- Sunt Ruth. - Încântat de cunoștință!
El e Dean.
Daniel.
- Încântat! - Și eu.
- V-ați distrat? Ați râs? - Sigur.
Eu ies. Încântată de cunoștință.
Sunt aici.
- Daniel Chen. Dean. - E adorabil.
Cum e treaba? Când ai reușit?
N-o să mă crezi.
E țicnită. A făcut doi ani la Neve Tirza pentru înșelăciune.
Ne-am întâlnit pe Cupidon.
- Am vorbit un an la telefon. - Fugi de-aici!
Prima oară ne-am întâlnit la nuntă.
- Ești meseriaș. - E pe bune, jur.
- Mersi că ai venit. - Cu plăcere!
Am așteptat asta toată viața.
Ce face mama ta, Dean? E bine?
Daniel.
Dean, Dean…
Boule!
Cum trece timpul, nu?
Atunci…
- Poate ne mai întâlnim? - Mi-ar face plăcere.
Poate ne mai întâlnim.
Pa, Iepure!
Zorro…
Îmi pare rău pentru cele întâmplate.
Nu mai contează.
Subtitrarea: Mariana Piroteală