ЦЕЙ СЕРІАЛ — ДРАМАТИЗАЦІЯ ПЕВНИХ ФАКТІВ І ПОДІЙ. НАЗВИ Й ПОДІЇ ЗМІНЕНО.
Я не звикла, що ти дзвониш.
Санні підставив мене щодо крадіжок, наркотиків — усього.
Ти казала правду.
-Так. -Вибач, що я такий лайнюк, мамо.
Лише через це я тебе так люблю.
Я люблю тебе, мамо.
Ти вийдеш звідси. Ти будеш стендапером. При баблі.
Підкориш світ штурмом.
І, може, колись ти розповіси тутешнім друзям, що ти будуєш майбутнє.
Лічильник працює?
Не розмовляли?
-Ні. -Ви не розмовляли 20 років?
-Ні. -А ви вперті, еге ж?
Я приніс вам квитки на моє шоу, це типу стендапу.
Мій клієнт співпрацював із поліцією
у формуванні справи проти засудженого злочинця Діна Шаймана.
«Малий бандюган. Грубий до власної сім'ї. Має вмерти за ґратами».
Клятий ти стукач!
Твоєму другу глина.
Привіт, це Даніель Чен…
Дін Шайман.
Я залишив вам квитки на шоу, воно сьогодні.
Буду радий, якщо ви завітаєте.
А якщо Зорро об'явився,
хай теж приходить.
ПОГАНИЙ ХЛОПЧИК
Я ніколи такого не казала.
Гаразд, досить уже. Це вже не смішно.
Устань і закинь одяг до прання.
-Гаразд. -Уже.
Це що? Він солдат?
-Він десятикласник. -Точно ні.
Він солдат. Це державна печатка.
-Він не солдат. -Тоді що це?
Не знаю я. Яка різниця?
Ти не будеш із солдатом.
-Так? І що ти зробиш? -Що я зроблю?
Я відлуплю тебе й віддам у повії. Невихована ти нахаба.
Припиняй ці телефонні цьомчики, ти мене зрозуміла?
Або ти з'ясуєш, що він не солдат, який хоче трахнути тебе на відгулі,
або всьому цьому кінець, ти мене зрозуміла?
ПЕРЕВІРЕНО
-Алло? -Я не солдат, зуб даю.
Я ніколи нікому не служив. Це одне з моїх правил.
Я не розумію.
Не зважай.
Нам треба зустрітися, скоро вона справді щось зробить.
А чому ні?
Причин немає.
Твоя правда.
Ти вже бачила мене. Хіба може статися щось погане?
Дурень.
Отже, я гляну розклад тренувань, і зустрінемося?
Гаразд.
Дай сюди.
Я за, друже.
Та припини.
Я сяду поряд і вона відчує мій страх.
Нічого вона не відчує.
Усе просто.
Виходиш, трахаєшся,
купуєш мені попкорн і повертаєшся. Ось і все. Чому ти…
-Я? Трахаюся? А ти казкар. -Але ж вона чекає на тебе.
Так, два моменти.
По-перше, як ізолювати Діна, і по-друге, де взяти ніж.
Перше не обов'язково. Наскочимо й зробимо це разом.
Краще сам на сам.
Шкода, тут нудно.
Я схожий на Саманту Фокс?
Ні.
Я просто хочу розважитися.
По-твоєму, це фільм?
Не вдавай гангстера, ти лише дитина.
А ніж де взяти?
Справжній? Чи як ті, що робить Луша Светр?
Ніж.
У блоці є лише один справжній ніж.
Іди, запитай.
Доброго ранку.
Наглядачко.
Я радий, що ви тут, бо в мене є запитання.
Я слухаю.
Наглядачко, мені потрібен відгул. Будь ласка.
Ти їй розповів?
Він інвалід.
Що тут таке?
У Діна Шаймана є телефонна дівчина.
Мабуть, вона хоче зустрітися, а він не сказав їй, що він у в'язниці.
-А, та красуня? -Та красуня.
І чому не скажеш?
Та тому й не скажу. Я в лайні.
Краще водися з потворами. Серце не розіб'ють.
Хоча дівчата завжди трохи занадто красиві.
Маєш рацію, Туллі.
Хеллі, що скажете? Один день, щоби розібратися.
Я не оговталася від попереднього виходу.
Але я реабілітувався.
-Знаєте ж. -Не можу.
А якщо я буду чемний кілька місяців?
Тоді й поговоримо, якщо будеш чемний.
А якщо я скажу вам,
що вийду на день і розповім їй усю правду?
Ви хочете погодитися.
Я подумаю.
-Думайте позитивно. -Позитивно.
Наступний тиждень?
Якщо дозволю, ходитимеш на заняття?
-Не будеш лайнюком? -Так.
-Обіцяєш? -Обіцяю.
-Добре. -Супер. Наступного тижня.
-Так. -А чому наступного тижня?
Чому не завтра? Випустіть його завтра.
Ти чого?
У нього збився внутрішній годинник. Наступного.
-Добре. -Дякую, наглядачко.
-Справді. -Прошу, Діне Шаймане.
Що це з тобою?
Це через того виродка Санні.
Я думав, якщо підеш, він забуде про тебе.
Забудь. Він дурить тебе.
Для таких, як ми, він лише тупий бойскаут.
Усе добре, бро.
Тель-Авів?
-Так, очевидно. -Чому це очевидно?
-Єдине гідне місце в країні. -Чому ж це?
Зустрінемося на площі?
-Ні. -На пляжі?
-Ні. -Ну все, більше я не здаю де.
Як це? Це ж твоє місто.
Не знаю, я люблю сидіти вдома й читати.
Тоді вже наступного тижня
виберемо місце зустрічі?
Гаразд.
Дивно, правда?
І не кажи.
Твоя черга.
Санні Брахо, як життя?
Що ти робиш? Відпусти!
-Відпусти його! -Тихо.
-Відпусти! -Що таке?
-Замовкни! -Я його заріжу.
Тихо, замовкни!
-Замовкни. -Відваліть усі.
Біля моєї шиї ніж. Тихо.
Облиш Діна, чуєш?
Гаразд, але навіщо ніж? Кажи, чого ти хочеш?
Він не той, ким був.
Облиш його.
Він хоче вийти. Він не невдаха, як ми.
І що ти робитимеш без грошей і захисту, коли він вийде?
Я дружу з ним не через гроші. І не через цю дурню.
Гаразд, старий…
Ти мене залякав. Годі, поговорімо.
Ось.
А до сутички ми були братами.
Я любив його, як брата.
Я тисячу разів міг слухати той жарт про мінет.
Чув його?
Так.
А про друзів його мами?
Так.
«Тамарчуку, хапай хлопця, Тамарчуку».
А про товстих жінок?
-І цей чув. -Так?
А «Зброя і віслюк»?
Це старі. Тепер у нього цікавіші жарти. Він профі.
Це так. Я чув, він виступає тут.
Буває час від часу.
А він не сором'язливий? Дін сором'язливий.
Він сміливий, як лев.
Керен навчила його.
-Керен? -Учителька драми.
-Вона його навчає? -Щоденні приватні заняття.
Де?
У театральній залі.
Вони там самі?
То ти облишиш його?
Старий, я…
Я прибув із миром.
Я тебе попереджаю.
Коли прогулянка?
О 16:00.
А скільки охоронців до театру?
Три. Але один із них — Туллі.
Що, він тюхтій?
Так.
Відкрий рота.
Три.
Лови.
Я прогнав Санні від тебе.
Ти про що?
Сказав, що бережу тебе, аби відстав.
Коли ти був із ним? Чому не сказав?
Бо це фігня, він не хоче проблем. Лише патякає.
Не треба за мене заступатися.
А хто заступається?
Просто хочу позбутися тебе.
Клас, дякую.
Я серйозно.
Я лише хочу, аби Хеллі підійшла до мене на перекличці
й сказала: «Цього дурня випустили».
І не доведеться бачити твоє потворне обличчя.
Та пішов ти.
Думаю, мені тут і місце.
Не мели фігні.
Ні, я був невдахою на свободі, усі думали, що я сміттяр.
А тепер я дещо вмію.
Так? І що ж ти вмієш, по-твоєму?
«Сидіти».
Знаєш що? Я вже не хочу відгул.
-Що з тобою? Заспокойся. -Я лишуся.
Я купила взуття.
Я не знаю твого зросту.
Я бачила лише твоє обличчя.
Я купила гарне взуття без підборів.
Слухай,
схоже, наступних вихідних у мене гра.
Алло, Дано?
Я тебе почула.
Вибач, я думав, що буду вільний.
То ти передумав?
Ні, зовсім ні. Не передумав.
Чудово. То зустріньмося.
Кажу ж, я не можу.
Ти солдат? Річ у цьому?
-Ні. -То в чому ж?
Я сміттяр.
-Не смішно. -Я не жартую.
Я щоночі встаю о 3:30 і йду прибирати.
Потім десь о 17:00 я
вже дрімаю перед теликом.
-Гаразд, Діне… -Гаразд, я жартую.
Але не зовсім.
Що це значить?
Я у в'язниці.
Добре, ясно.
Забудь, забудь про все.
-Присягаюся. -Не побачимося цього тижня.
-З мене досить. Я нічого не розумію. -Чекай, не сердься.
-Перенесімо… -Я не хочу.
-Або ми… -Усі в'язні, на двір.
Усі в'язні, на двір.
Перекличка за 40 хвилин.
Що це було?
Звукова система в'язниці.
Ти віриш у Бога?
А ти про дрібниці не балакаєш?
Я втомився, що сказати?
Від чого ж?
Та сам не знаю.
Від людських балачок.
Та ти ж мене розумієш?
Чому це?
Ти тут, бо прагнеш більшого, ніж простого життя.
Чи, може, я тут, бо мене ніде більше не наймають.
-Ага, але я знаю, що це неправда. -Так? Звідки це?
Я перевірив.
Цей Санні Браха страшний тип.
Він лише дитина.
-Бувай, Туллі. -Бувай.
Я буду на місці, якщо що.
Привіт.
-Як справи? -Я пропущу сьогоднішній урок.
Чому? Що сталося?
Що сталося?
Нічого. А тепер ідіть.
Чому ти так зі мною? Це щось дасть?
Ні. І що? Не завжди все має щось давати.
Розповіси мені, що сталося?
Ви й ваші дурнуваті поради.
Вона кинула слухавку. Шльондра.
Я ніколи більше не казатиму правду. Ні про що.
Зрозуміло.
-Прикро. -Не те слово.
Слухай, Діне, милий.
Ти просто запанікував.
Щодо відгулу, звільнення, усього.
-Усе буде добре, ось побачиш. -«Добре»? Не тупіть.
-То ти все собі зіпсуєш? -Так, саме так.
Клас.
Бувай.
Просто клас.
Що сталося? Що таке?
Не бачив Діна?
Агов, Сетре, ти не бачив Діна?
-Ні, друже. А що… -А Санні?
Ні.
Що сталося, Зорро?
Вилупок!
Відчепися!
Туллі, викликай швидку!
Зорро, друже, ти як?
Зорро, брате.
Зорро, ти як? Скажи щось.
Нормально.
-Добре. -Що сталося?
-Усе гаразд, я з ним. Виклич… -Що з ним? Зорро? Зорро!
-Я тут, усе норм. -Будь із ним.
Йосефе! Потрібна швидка в театральну залу!
Я ніколи тебе не покину. Я люблю тебе. Годі кровоточити. Я зомлію.
Відійди, Діне.
Зорро, не хвилюйся, швидка їде.
Зорро, ти зі мною?
-Туллі, швидше. -Не хвилюйся.
Швидка приїде за дві хвилини. Усе гаразд.
Усе гаразд. Сюди.
Ти точно не хочеш відгул на кілька днів?
Не знаю, наглядачко.
Я так розумію, дівчини вже немає.
Що сталося?
Те, що ви давали мені тупі поради.
«Скажи правду», ага.
Вибач.
Може, усе ж візьми відгул?
Перепочинь,
відвідай маму.
Поїж морозива.
Ось що я тобі скажу, Діне
Життя налагодиться тоді, коли захочеш не бути тут.
Зроби мені послугу,
піди до свого лисого адвоката
й благай його допомогти тобі вмовити якогось суддю,
аби умовив прокурора бути поблажливим, і, може, звільнять достроково.
І якщо ти вже благатимеш усіх, перепроси в Керен.
Ти нормальна?
Можна, я подзвоню адвокату?
Можна?
Ну хоч щось хороше успадкував від тата.
Він жив у Бат-Ямі на вулиці Оскара Шиндлера.
Я поїхав до нього в Бат-Ям
уночі, о третій ночі, дуже імпульсивний учинок, з двома друзями.
Ішов дощ, я постукав у двері.
Постукав. Слухайте, я ще в житті не бачив батька.
Він відчинив двері, а я придумав виправдання.
Кажу: «Запитаймо: "Хто закидав авто яйцями?"»
Вони такі: «Добре».
Я лише хотів побачити його. Побачити його на мить.
Я був дуже злий на нього все життя, я відчував сильну
образу на нього, я лише хотів побачитися.
Він відчинив двері,
глянув на мене. Ніколи не забуду: ми дивимося один на одного,
і я усвідомив, що буду лисий. «Це викапаний я.
Це викапаний я, лише лисий. Що за фігня?»
Мої друзі такі: «Ти будеш лисий!»
Я боявся, що він мене впізнає, а він такий:
«Чого вам?» Він ледь не побив нас, а я так пишався:
«Це мій тато.
У мене наполегливий тато».
І ми пішли. Наступного дня я повернувся,
та його не було. Уже був за кордоном.
Я постукав, вийшли всі з будівлі, об'явилися дві солдатки.
«Чого ти хочеш від Якова? Навіщо він тобі?»
А я кажу їй: «Він мій тато».
А вона така: «Ні, це не так».
А я: «Це моя сестра? Якого біса?
Чому… Вона вже мене дратує?»
«Ні, це не так».
По-перше, ти звідки знаєш? Її подруга каже: «Це так».
Дві найнабридливіші дівчини у світі.
«Ти не бачиш? Уяви, що він лисий». «Ах ти стерво!»
Мене впустили в його дім, він був за кордоном,
я зайшов схвильований, і вона каже: «У мене є брат!»
А я вже ненавиджу її. «У мене є брат!»
Я сидів, тремтів.
Ми були ровесниками, тато не відпочивав.
Неначе: «Стрибаймо в ліжко, створюймо нову сім'ю».
Я тинявся домом, потім сів на крісло,
а вона така: «Ні, це крісло Якова». А я питаю: «Він божевільний чи що?»
Я кажу: «Добре, цікаво».
А потім його дружина каже:
«Яків за кордоном. Коли повернеться, він тобі подзвонить».
«А він послухає тебе? Викине тебе з вікна. Це ж Яків».
Через два дні він мені подзвонив. «Привіт, я Яків…»
Назначив зустріч за тиждень у ТЦ.
А я нетерплячий, пішов до нього.
Я тоді ж пішов до нього, постукав, він у гніві відчинив двері.
«Чого ти тут? Я не люблю несподіваних гостей».
«А я не люблю, коли мене кидають.
Сучий ти сину».
Це я сказав подумки.
Він був злий на мене
й сказав: «Я відвезу тебе додому».
Він відвіз мене своїм авто.
Я вперше їхав із татом в автівці.
Я ніколи не знав, як це мати тата, а тепер ми в авто.
З магнітоли лунає пісня: «Батьку…» Знаєте, це як…
Він сидів і… Не знаю, мене накрили емоції.
Я думав, що не замовкну, але в мене не було слів.
«Я вийду тут».
За кілька днів ми таки зустрілися в торговому центрі.
Він підійшов і сказав: «Сядьмо тут, у цьому кафе».
«О, наполегливий — добре».
«У мене є їхні купони». Він пив гаряче какао, цей сучий син,
і дістав книгу про Наполеона, серйозно,
біографію Наполеона, поклав на стіл і сказав:
«Наполеон завоював світ у 30 років».
А в тебе які плани на життя?
Зуб даю, він так і сказав…
У мене виступили сирітки. Я промовив:
«Як же пощастило, що не він мене виховував.
Хтозна, ким би я став?»
І я зрозумів, що все гаразд. Я мав те, чого потребував.
Усе було гаразд.
Іноді думаєш, що знаєш, чого хочеш,
та не знаєш, чого потребуєш. Я думав, що треба жити з татом,
та мені потрібен був ляпас, який би розбудив мене.
Раптом усвідомлюєш,
що вчорашній ляпас перетворився в завтрашній стендап.
Усе логічно. Він мене не виховував, тому я не казав: «Ні, це не так».
Це гарна школа, але не…
Тут учаться зануди?
Білі.
Ти теж білий.
Не духом.
Я прийшов перепросити.
-Та невже. -Так.
Оце несподіванка.
-Чому? Думали, заріжу вас? -І таке думала.
Та що ви.
Тож? Навіщо ти прийшов?
Та так, я просто подумав,
що ми могли б далі репетирувати.
Авжеж.
Ти зайнятий сьогодні?
Та ні.
Ну що?
Так і сидітимемо тут?
Скоро підемо.
Гаразд.
Ні, не хочеш?
-Можна? -Ні.
Віддай йому, я куплю тобі новий. Ось.
Ні, я куплю тобі кращий. Бери.
-Що ти хочеш? -Іграшки? Хочеш?
Віддай йому.
Я куплю тобі все нове.
-Що мені із цим робити? Хочеш? -Віддай усе йому.
Викинь це.
-Підійми слухавку. -Ні.
-Чому? -Я зайнятий. Іди.
Ну паскудник.
Алло?
Вітаю.
Це Зорро.
Можна мені
поговорити з Діном?
Чекай, я подивлюся, чи він удома, гаразд?
-Великі. -«Великі». У нього високі стандарти.
Діне.
Це Зорро.
Синку, золотої середини немає. Або він, або ти.
Його немає.
Навряд повернеться.
Його достроково звільнили?
Мабуть.
Пощастило, Кролику.
Я люблю ефіопів, бо ефіопи — люди,
яких я розумію. Вони цінують прості речі. «Ти ба, який стілець. Авішаю! Хапаймо!
Який стілець!»
А ефіопки.
Вони найкрасивіші в країні. Деякі так точно.
Але ринкова вартість геть змінилася, адже тепер вони скрізь.
У 90-х ефіопку можна було вразити будь-якими словами.
Підходиш до красивої ефіопки:
«Хочеш зайти? У мене можна дзвонити». «Брехун!
Ти брехун, годі дурити мене.
Поглянь на нього, ну й брехло». Говорить із друзями амхарською.
А в них така лайка, якої ти не очікуєш. «Що це, сосок рожевий?»
«Я?» «Так, ти, сосок рожевий. Ти знаєш, що до тебе говорю».
Мама.
Привіт.
-Привіт. -Привіт.
-Я Рут. -Радий знайомству.
Це Дін.
Даніель!
-Приємно. -І мені.
-То як вам? Посміялися? -Ще б пак.
Я вийду. Не поспішай. Було приємно.
Я скоро.
-Даніель Чен. Дін. -Він чарівний.
Як це сталося? Коли ти встиг?
Ти не повіриш.
Вона шалена. Відсиділа два роки в Неве-Тірзі за шахрайство.
Познайомилися на «Купідоні».
-Ми цілий рік говорили телефоном. -Та ну.
Побачилися вже на весіллі.
-Та ти профі. -Чесне слово, присягаюся.
-Дякую, що прийшов. -Звісно, ти що.
Я все життя чекав на це.
Як мама? Усе добре, Діне?
Даніель.
Дін.
Козел.
Час летить, еге ж?
То…
зустрінемося якось?
Я б залюбки.
Може, зустрінемося.
Бувай, Кролику.
Зорро.
-Вибач за те, що сталося, брате. -Годі.
Це вже в минулому.
Переклад субтитрів: Павло Дум'як