Тринадцяте серпня 2004 року.
Певно, була 14:30 чи 15:00,
коли в приміщенні суду
вбили Акку.
У суді був вихідний 14 серпня…
САНДЖАЙ ТІВАРІ ЖУРНАЛІСТ «НАВБХАРАТ»
…інакше вбивство сталося б 14 числа
і якби 15 серпня не було державним святом,
убивство трапилося б 15 числа.
Увесь рух послідовників Амбедкара у Відарбху
перехопили
так звані міські наксаліти.
Це було підготоване, сплановане…
вбивство.
У ньому була дуже підозріла складова,
яку досі розслідують.
1 СЕРПНЯ 2004 РОКУ
Акку вважав, що ввірветься до неї додому,
а тоді чи зґвалтує, чи вб’є її.
МАНІШ ШІНДЕ СПІВОБВИНУВАЧУВАНИЙ У ВБИВСТВІ АККУ
Такі були його наміри щодо Уші Нараяне.
Уша притягнула балон і сказала:
«Ну ж бо, Акку!»
Тоді я вперше закричала:
«Я ввімкнула газ. Якщо ввірветеся в дім…
УША НАРАЯНЕ СПІВОБВИНУВАЧУВАНА В УБИВСТВІ
…я запалю сірник!»
Ось коли це все почалося.
До тієї миті все лише тліло.
ЛІЛА КУМБХАЛКАР МЕШКАНКА КАСТУРБА-НАГАРА
Після цього ситуація вибухнула.
Усе сталося близько півночі.
Ми всі були в себе вдома.
Тоді вона закричала:
«Допоможіть, тут Акку!»
Тоді люди зрозуміли,
що якщо не вийдемо зараз із домівок,
то ще поколіннями наші дружини, сестри й матері будуть у небезпеці.
І люди прочинили двері.
Стільки дверей відчинилося одразу,
що Акку злякався й утік.
«Акку тікає!» «Акку там!»
Чоловіки, жінки й діти почали гнатися за ним із палицями.
-Він вислизнув до провулка… -Її провулка.
…і добіг до стічної канави.
Він перестрибнув канаву.
По коліно у помиях…
АДВОКАТ ВІЛАС БХАНДЕ СПІВОБВИНУВАЧУВАНИЙ У ВБИВСТВІ ЯДАВА
…ми пішли до Мартін Нагара, щоб знайти його.
Ми пішли аж до залізничної колії і психіатричної лікарні.
Ми пішли його шукати аж до Манкапура.
Ми розбилися на групи, розділивши сили.
Наступного ранку я поїхала районом на мопеді
і казала всім:
«Устайте! Якщо не зараз, то коли?»
Тоді я поїхав до його улюблених місць у Кастурба-Нагарі.
Там крамниця Мешрама, де він зазвичай купував цигарки.
Я попередив власника крамниці:
«Скажи тому мерзотнику не чіпати мене.
Колись був гіршим бандитом, ніж він».
Я ходила всіма провулками й кричала:
«Якщо не вийдете сьогодні, то ніколи вже не зможете».
Вона скликала всіх на зустріч.
Я пішла по хлопців.
Я ходила від дому до дому й усіх кликала.
Я сказала: «Якщо сьогодні не прийдеш, завтра каятимешся».
Маємо покінчити з ним.
Підтримаєте мене?
Ми сказали, що так.
Але якщо щось пішло б не так, що тоді?
Ми домовилися триматися разом. До кінця.
Ми надавали хоробрості одне одному.
Сказали…
може, Акку й син своєї матері, але й нас вигодували тигриці.
Об’єднаймося й биймося.
І з того дня почалося полювання.
З 2 серпня
три дні й дві ночі,
хочете — вірте, хочете — ні,
ми тримали викидні ножі напоготові.
У нас були відра, повні каміння.
Вода з чилі й палиці.
-Камені. -Камені.
Якщо бачили, як хтось біжить, думали, що це Акку!
Стало майже смішно.
Ми так боялися, не питайте.
Заледве їли,
думали, чи не прийде нас убивати.
Ті, хто пішов через страх перед ним,
почали нам допомагати шукати його.
«Хіба ви не з того району?
Не прийдете? Чому ви не приходите?»
Нас підштовхували.
СІТА ВАШНІК, ШОБХА САКХРЕ МЕШКАНКИ КАСТУРБА-НАГАРА
Ми із завзяттям вирішили приєднатися.
Помалу натовп виріс до велетенських масштабів.
Зі мною було 50–60 осіб.
Я став ядром групи.
Того серпня ніхто не ходив на роботу.
Ми зібрали ресурси, щоб прогодуватися,
створили спільну кухню.
Усі допомагали,
власники дрібних крамниць тощо.
МОХАН КОТХЕКАР АКТИВІСТ
Улаштували інформаційну мережу.
Вони створили власну систему
передачі інформації.
Постукали до мене у двері, щоб перевірити, чи Акку не ховається.
Я сказала: «Заходьте й перевірте».
Вони оглядали будинки всіх,
не лише мій.
Оскільки я до них не приєднався,
вони ввірвалися до мого дому.
Думали, що ми друзі, тож я йому можу допомагати,
але це було не так.
Його старі поплічники ховали обличчя.
Мікрофон не дасть показати.
Укривали обличчя сорочками, як капюшонами.
І теж хотіли його вбити.
Але поки він живий,
не хотіли, щоб про їхню ворожість знали.
Уночі ми шукали його.
Удень ми зверталися в поліцію.
Ми хотіли, щоб ужили гідних заходів.
Але марно.
Казали, що все це просто вигадки,
і що я блефував.
Поліціянт мене підкликав.
БХАГАНАБАЙ МЕШРАМІ МІСЦЕВА АКТИВІСТКА
«Бхаганбай, голова виборчого округу?»
Відповіла: «Так».
Він був субінспектором.
Він сказав: «Ідіть. Сюди. Ти теж».
Ми запитали: «Що?»
Сказав: «Зловіть його. Побийте. Поламайте кістки, ми подбаємо про решту.
Тільки нікому не кажіть, що я це сказав».
Поліція нічого не робила.
ПУШПА ШЕНДЕ МЕШКАНКА КАСТУРБА-НАГАРА
Коли просили заарештувати його,
відповідали: «Зловіть його замість нас».
Чому ми маємо це робити?
То навіщо ви пішли в поліцію?
Тоді Чандра й прийшла…
і сказала нам усім:
«Як поліція може нас ігнорувати?»
Вона була лідеркою профспілки.
«Як сміє поліція нас ігнорувати?
Ми проведемо пресконференцію».
4 СЕРПНЯ 2004 РОКУ
Для нас це було вперше.
Ми не вміли належно говорити.
Ми невинно розповіли їм усе.
А вони запитували щось на кшталт:
«Кого зґвалтували?
Чому ніхто не подав скаргу?
Кого він убив?
Як його виправдали після вбивства?
Чому не було свідків?»
Вони обернули все проти нас,
заявили, що ми робимо це задля уваги громадськості.
Питали: «Як це можливо?
Як поліція могла не заарештувати екстернованого бандита?»
Один репортер з нас навіть сміявся.
Уша Нараяне була розлючена.
Вона запропонувала їм: «Залишіться на ніч у нашому районі.
Ми прожили тут усе життя.
Спробуйте вижити тут один день».
Ми сказали репортерам,
що якщо ґвалтівник на волі,
і якщо на жінок і далі нападатимуть…
В. ЧАНДРА ПРОФСПІЛКА Й АКТИВІСТКА
…то ми зберемо жінок і візьмемо закон у власні руки.
Ми кинули відвертий виклик.
Наступного дня ми переглядали газети,
щоб дізнатися, що там написано,
і зрозуміли, що нічого не опублікували,
тоді впали у відчай. Нам розбили серця.
На що нам тепер сподіватися?
Безнадія та злість, що спалахнули 5 серпня,
примусили нас знищити його будинок 6 серпня.
Наступного дня.
6 СЕРПНЯ 2004 РОКУ
Хочете — вірте, хочете — ні, але було понад 100 осіб.
Усі озброєні молотками, серпами, іншою зброєю,
і ми розвалили його дім.
Це був вираз наших гніву й жалю.
Його проклинали.
Ми були наче мавпяче військо Рами.
Ми розвалили дах.
Цеглинами й каменями зруйнували стіни.
Хіба не кажуть…
царство Равани зроблене з золота,
але його его робить його уразливим.
ЛАКМІ КХАДЗЕ МЕШКАНКА КАСТУРБА-НАГАРА
Хануман міг лише за допомогою хвоста спалити Ланку дотла.
Що залишилося?
Акку здався 7 серпня.
Це була його стратегія: змовитися з поліцією.
Він був знайомий із поліціянтом, який його заарештував.
Вони були друзями.
7 СЕРПНЯ 2004 РОКУ
Я був у ізоляторі, де і зустрів Акку
РАМ ГЕДАМ СПІВКАМЕРНИК АККУ ЯДАВА
у ніч на сьоме.
Він пробув зі мною в ізоляторі всю ніч.
Він планував посидіти у в’язниці, поки все не вляжеться.
Він так мені сказав.
Він розповів мені, що має владнати ворожнечу.
Вони з небожем Данграєм вигадали план.
«Данграя вб'є одного з них, його заарештують», — казав Акку.
«Поки Данграя сидітиме, я вийду й уб'ю іншого.
Із ворогами буде покінчено, а ми будемо вільні».
Ми все зрозуміли…
він кілька днів посидить у в’язниці, а коли все вляжеться,
вийде й перетворить наші життя на пекло.
Думка, що він може вийти під заставу,
усю ніч не давала нам спокою.
Ми всі, жінки й діти,
сиділи гуртами на дахах.
Ми обговорювали все.
Що станеться?
Дехто казав: «Якщо я його побачу,
нападу на нього меленим чилі».
Дехто казав: «Мені надто страшно».
У нас не було позитивних думок,
лише негативні думки про насильство.
Але нас до цього підштовхнули.
Наші рішення кружляли навколо діри,
з якої на нас виглядала непевність.
Цілі день і ніч ми лише думали,
як його вбити.
Тоді опублікували його світлину в газеті
з підписом:
«Акку затримано до 13 серпня».
Він мав 13 серпня постати перед судом.
І все стало зрозуміло.
Ось він. Наш останній шанс.
Якщо він вийде під заставу, нам точно смерть.
Якщо його випустять, Боже поможи нам!
Кастурба-Нагар просто буде знищено.
Жінки вирішили: «Він не має жити».
12 СЕРПНЯ 2004 РОКУ
Усю ніч на 12 ми думали
про те, як нам це зробити.
Я знав план будівлі суду, як його привезуть.
Ми сіли й спланували вхід і вихід із суду.
Не лише я все там планував.
Багато хто створював власні плани,
як його краще вбити.
Дійшло до «зроби чи помри».
Від карми не втечеш,
чи він мені син, чи онук, чи ще хтось.
Скільки може коза молитися за дитя?
Коли його ведуть на бійню,
жодні молитви не врятують, жодні молитви не спрацюють.
Тепер Акку призначили дату бійні.
13 СЕРПНЯ 2004 РОКУ
Того дня рано вранці Чота Ядав, чи як його там,
прийшов до мене й сказав: «Пане, Акку нині постане перед судом.
Я вимагаю, пане, щоб ви були на слуханні».
ПРАКАШ ДЖАІСВАЛ ЕКСАДВОКАТ РОДИНИ ЯДАВ
Я сказав: «Добре, я прийду».
Він думав, що я можу відправити підлеглого.
Він наполягав: «Пане, обов’язково прийдіть.
Попросіть про грошову заставу і не вносьте її».
Я зі здивуванням запитав його чому.
Тоді він сказав…
«Пане, вони збираються вбити Акку».
У нас у районі є заводська майстерня.
Навпроти будинку тестя.
Зброю зробили зі шматків металу,
а стару зброю наточили.
Потім дехто поїхав на таксі,
хтось на тук-туках, хтось пішки, хтось автобусом,
але вийшовши з домівок, усі вже вирішили.
Чи він, чи ми.
Усі йшли, тож і ми долучилися.
САВІТА ВАНДЖАРІ СПІВОБВИНУВАЧУВАНА В УБИВСТВІ ЯДАВА
Брати відмовляли мене йти до суду,
але я сказала: «Я подивлюся здалеку й безпечно повернуся додому».
Я хотіла побачити, як усе відбудеться.
Коли їхня рішучість посилилася, я вирішила, що маю долучитися.
МЕЄНА ГАДЖБХІЄ МЕШКАНКА КАСТУРБА-НАГАРА
Він і мене катував, тож я не могла залишитися осторонь.
Я мала піти, тож я пішла.
Вони доробили хатні справи, не переймалися їжею,
і пішли до суду,
як і домовлялися.
З родинами, з дітьми, вони всі прийшли до суду.
Того дня там були всі мешканці Кастурба-Нагара.
Дехто в сімейному суді,
хто тут, хто там, розійшлися всюди.
Я була в сімейному суді.
Ми змішалися з іншими,
щоб ніхто не визначив, що ми разом.
Ми змішалися з іншими людьми.
Я зустрів адвоката Сурендра Галдінга, старшого, хорошого адвоката.
Я сказав йому, що ось-ось станеться.
Він попередив мене триматися подалі від цих дурощів,
попросив не втручатися.
Одна зі старших жінок
заховала в сарі важкі камені
та принесла в блузі мелений чилі.
Вона й мені трохи дала.
Сказала: «Якщо він побіжить до тебе, кинь цим у нього».
Ми всі взяли так багато меленого чилі.
Дехто казав: «Він тут». І жінки вставали.
«Ні, це хтось інший».
РЕША РАУТ СЕСТРА АШІ БХАГАТ
Тоді вони знову сідали.
«Час сплив. Він не прийде».
Його приведуть? Чи ні?
Де він? У центральній в’язниці? У відділі поліції?
Констебль прийшов, щоб відвести нас до суду.
Нас було четверо.
Акку сказав мені:
«Раме, нехай нас скують разом».
Я погодився.
Тож нас скували разом.
Мою праву руку
з його лівою.
Утомлені від очікування, ми вирішили попити чаю.
Дехто з жінок сів поруч із воротами, щоб випити чаю.
Вони збиралися зробити ковток чаю,
і саме тоді…
Коли він увійшов, спершу на всіх дивився.
Усі жінки облишили пити чай.
Хтось сказав: «Я повертаюся додому».
Вони злякалися.
Але інші жінки сказали: «Зараз не час відступати.
Зараз час убити чи померти».
Коли Акку побачив, що всі там,
він зухвало пригладив вуса…
Зухвало, викликаюче.
Це злякало декого.
Дехто ховав обличчя від страху.
Не хотіли, щоб він їх бачив.
Попри все планування, хто ризикуватиме це здійснити?
Одна з жінок, орендарку якої він зґвалтував,
була сповнена затаєної люті.
Тоді Акку сказав їй:
«Ти не засвоїла свій урок.
Я з тобою розберуся, коли вийду».
Вона закричала: «Hегідник!» — і кинула в нього сандалію.
І одразу після цього зчинився хаос.
Натовп почав його переслідувати.
Поліція розгубилася.
Вони хутко замкнули металеві ворота.
Ми кричали: «З дороги й відчиніть!
З дороги й відчиніть!»
Як мавпи в клітці, вони трусили ґрати,
і ситуація стала ще напруженішою.
Головний констебль замкнув металеві ворота й повів нас усередину.
Там стояли дві жінки.
Вони без страху жбурнули нам в обличчя мелений чилі.
Мені вдалося захистити обличчя, і він упав на підлогу.
Жінки зламали двері й увірвалися всередину.
Вона ігнорували адвокатів, поліціянтів, магістратів.
Вони були зосереджені лише на Акку.
Його оточили з усіх боків.
Тоді вона накинулися на нього.
Він не міг утекти. Він не міг бігти.
Не було виходу. Він був у пастці.
Усі співробітники в шоці дивилися.
Людина за людиною, не марнуючи час.
АДВОКАТКА СУШІТА ДОНГРЕ ПРИСУТНЯ В СУДІ 13 СЕРПНЯ 2004
Вони били його. Без упину. Неперервно.
Скляна стільниця?
Розбили її йому об голову.
Вийшли назовні, принесли камені і розбили ними йому голову.
Зробили це принаймні шість чи сім разів.
Наші руки були скуті.
Я відтягнув руку.
Його спина притислася до моїх колін.
Я ховався за ним, і коли він був поверх мене, вони його атакували.
Я намагався врятувати руку.
Я не слідкував за ним. Я зосередився лише на власній руці.
Щоразу, коли він намагався захиститися рукою,
я відтягував її назад.
«Ти однаково помреш. Навіщо мені втрачати руку?»
Через зламані дерев’яні двері було видно залу суду.
Я заглянув і побачив, як хлопчик…
АДВОКАТ ВІПІН РАУТ ПРИСУТНІЙ У СУДІ 13 СЕРПНЯ 2004
…вийшов із ножем.
Ніж був зігнутий.
Він вирівняв його каменем.
Повернувся нападати.
Ножі застрягали в нього в ребрах.
Вони їх витягували, вирівнювали.
Ніж на кістках гнеться, так?
Вирівнювали ножі й знову кололи.
Його крики потонули
у воланні натовпу.
Я все усвідомлював.
Я не бачив, хто вбивав, але я знав, хто був причетний.
Акку все казав: «Ви про це пошкодуєте!»
Відповідали: «Мерзотнику!
Ми зустрінемо свою карму потім.
Та спершу ти маєш померти!»
А тоді…
Йому відірвали вуха.
Йому відрубали те й те,
і навіть ту частину тіла.
Усюди була кров.
Його перетворили на фарш.
Геніталії теж відрізали.
Це зробили жінки.
Їх свідомість палала…
ті, кого він роздягав, катував…
Усі вони…
Тоді жінки стали могутніми.
Скуйовджене волосся, сарі заправлені,
блузи поз’їжджали…
Цієї миті вони були в нестямі.
Жінки, чоловіки та хлопчики —
усі хотіли його вбити.
Чоловіки вбили Акку Ядава.
Це були його друзі.
Він провів життя з цими чоловіками,
вони його вбили.
Вони були з його району.
Як його били!
Продовжували, наче він ще був живий.
Ні, у ньому ще жевріло життя.
Вони різали труп.
Хаос. Метушня. Мертвий? Живий?
Що відбувалося? Ніхто не розумів.
Тож панувала паніка!
Вони розбіглися всюди,
як мишенята.
Двері до зали суду номер сім були розтрощені.
Усюди була кров.
Того дня я була в підборах,
і під підборами сандаліїв
текла кров Акку Ядава.
Пам’ятаю єдине відчуття…
ДЖАЙДІП ХАРДІКАР НЕЗАЛЕЖНИЙ ЖУРНАЛІСТ
…свіжий запах плоті й крові.
Розумієте.
Його тіло лежало біля місця свідка,
а обвинувачуваний із ним,
Рам Гедам,
там ось так зіщулився,
досі прикутий до трупа.
Коли прибула поліція,
я сказав: «Відпустіть. Якщо він ще не мертвий, я точно помру.
А якщо вони повернуться?»
Тоді мене розкували.
Я сказав, що голодний.
Я цілий день не їв. Мені замовили тарілку самоса.
Я був увесь у крові, але руки в мене були чисті.
Я їв ті самоса, пив воду й курив біді в фургоні.
Полегшення, яке відчуваєш після останнього іспиту?
Особливо коли він добре пройшов.
Чи краще, ніж очікувалося.
Це блаженство.
Ось як я та всі решта почувалися.
«У залі районного суду Нагпура 13 серпня 2004 року
убивство страшного розбійника Акку Ядава,
від рук бідних жінок й робітниць
стало прикладом неспроможності існуючої системи.
Слідство комітету зі з’ясування фактів виявило,
що поліція не виконала обов’язки.
Судова та місцева влада теж були визнані причетними.
Ця справа стала результатом не кастового конфлікту, не війни банд
і не справою рук екстремістської політичної організації,
як передбачали.
Зіткнувшись із бездушною, корумпованою й упередженою системою,
коли жінки не відчували жодної надії на справедливість,
і коли гноблення Акку перетнуло всі межі,
жінки нарешті вирішили вершити власну справедливість.
Цей інцидент є попередженням існуючій системі,
що люди не терпітимуть несправедливість далі певної межі
й не чекатимуть на справедливість вічно».
Комітет зі з’ясування фактів, Нагпур.
Ми маємо узаконити дещо нелегітимне,
дещо незаконне.
Я не маю права когось убивати.
Це не конституційно. Це не є справедливістю.
Якщо натовп таким чином карає злочинця,
я вважаю, наш соціальний лад зруйнується.
Чому натовп убиває?
Якщо вони тобі довіряють, то вчинять так?
Якби влада чи поліція їх заспокоїли:
«Так, ми чуємо ваші скарги», —
вони б мали нашу довіру, і цього б не трапилося.
Звісно, фундаментальне питання невиконання судовою системою
прямих обов’язків залишається відкритим, але…
чи це означає, що ми можемо легітимізувати лінчування й убивство
страшного злочинця?
Якби комісар, помічник чи заступник зрозуміли,
що пережили ті жінки,
як вони плакали, їхній голод і випробування.
Якби вони все так зрозуміли,
то подумали б про жінок у своїх родинах.
У них є доньки, мами, сестри, дружини?
У всіх є родини!
Їхні родини треба захищати, а родини бідних можуть страждати?
Це справедливо?
Лише бідні стикаються з такими звірствами, тому мають самі шукати справедливість.
ПАНКАДЖ ЛОНАРЕ МЕШКАНЕЦЬ ПІВНІЧНОГО НАГАРА
Мусять звертатися до зброї.
Ви колись бачили, щоб таке сталося у вищому світі?
«Ви причетні до вбивства Акку Ядава?»
Нас питали це на роботі.
Дехто відмовлявся давати нам роботу.
«Вони вбили, можуть і нам зашкодити».
Тому нас звільнили.
Батькам довелося закласти все цінне,
щоб звільнити нас із братом під заставу.
Ніхто нас фінансово не підтримав.
Хто розповість про наші біди?
Якщо їм щось потрібно, кого їм просити?
У кого шукати справедливість?
Чи хоч шмат хліба? Хто нас бачить? Хто нас чує?
Хто визнає нашу ідентичність?
Ми й так були бідні,
а ця справа нас ще більше збіднила.
Ми втратили роботу й можливості.
Ми втратили повагу й репутацію.
Ми пережили багато випробувань,
а потім судові затримки повністю вивели наші життя з колії.
2005: ОБВИНУВАЧЕННЯ ВИСУНУТО ПРОТИ 21 ОСОБИ У СПРАВІ
2008: МИНУЛО ЧОТИРИ РОКИ… СУД У СПРАВІ АККУ ЯДАВА ЩЕ НЕ ПОЧАВСЯ
2012: МИНУЛО ВІСІМ РОКІВ… СУД У СПРАВІ АККУ ЯДАВА ЩЕ НЕ ПОЧАВСЯ
СПРАВА НЕ РУХАЄТЬСЯ НАВІТЬ ЧЕРЕЗ ВІСІМ РОКІВ
СУД МАЄ ДОПИТАТИ 85 СВІДКІВ У СПРАВІ
НИНІ СЛУХАННЯ В СПРАВІ ВБИВСТВА АККУ ЯДАВА
СУД ПОЧНЕТЬСЯ 10 ЛЮТОГО 2012 РОКУ
ТРОЄ ОБВИНУВАЧУВАНИХ І ОДИН СВІДОК МЕРТВІ
2014: ПЕВНО, ВЕРДИКТ У СПРАВІ ВБИВСТВА АККУ ЯДАВА БУДЕ 10 ЛИСТОПАДА
У ПОНЕДІЛОК БУДЕ ВЕРДИКТ У СПРАВІ ВБИВСТВА АККУ ЯДАВА
Справа вбивства Акку Ядава, яка вразила країну,
сьогодні завершиться.
Окрім 7 жінок, обвинувачували ще 21 особу.
Троє обвинувачуваних померли під час суду.
Справа набула світового розголосу,
і вся увага прикута до вердикту.
НИНІ ВЕРДИКТ У СПРАВІ
АККУ ВБИЛИ В СУДІ У 2004 РОЦІ
У доньки день народження 10 листопада.
Вона сказала: «Тату, не йди сьогодні».
Це було дуже емоційно.
Я плакав.
Ми з нею дуже близькі.
Вона мене не відпускала. Вона ніколи раніше мене не втримувала.
Буває відчуття, що це лихий знак? Що станеться щось погане?
10 ЛИСТОПАДА 2014 РОКУ
І о 16:00 нас викликали на оголошення вердикту.
Ми сиділи й нервували,
а суддя сказав…
«Ідіть, я вас звільняю».
Він нас звільняє?
На кілька митей ми завмерли.
Ми не могли висловити почуття.
Ми перетворилися на статуї.
Я почав бігти.
Я був щасливий, що суддя мене відпустив.
Тож я проштовхався геть.
Я вийшов і пішов перший.
Потім суддя Суряванші
говорив, наче на пресконференції.
Він звернувся до преси і сказав те, що не мав би казати.
Зрештою, він лише людина.
Він сказав: «Що посієш, те пожнеш».
Це його слова.
Допит державним обвинувачувачем чотирьох свідків
не був чинним із низки причин.
Тому всіх обвинувачуваних визнали невинними.
У СПРАВІ АККУ ЯДАВА ВИПРАВДАЛИ 18 ОСІБ ЧЕРЕЗ БРАК ДОКАЗІВ
ОЧІКУВАННЯ СПРАВЕДЛИВОСТІ — НЕ МЕНШЕ ПОКАРАННЯ
СПРАВЕДЛИВІСТЬ ВІДКЛАЛИ, АЛЕ РЕАЛІЗУВАЛИ
ВЕРДИКТ ЗА 10 РОКІВ
СУД КАЖЕ, ЩО ПОЛІЦІЯ ДОПОМАГАЛА РОЗБІЙНИКУ
У НАТОВПУ НЕМАЄ ОСОБИ!
КАСТУРБА-НАГАР СВЯТКУЄ ВЕРДИКТ
МЕШКАНЦІ КАСТУРБА-НАГАРА СВЯТКУЮТЬ ВИПРАВДАННЯ 18 ОСІБ
У СПРАВІ ВБИВСТВА АККУ ЯДАВА У ПОНЕДІЛОК
Якщо всі невинні, то він досі живий.
Ніхто його не вбивав.
РАДЖЕШ КХАНДЕКАР ДРУГ АККУ ЯДАВА
Усіх обвинувачуваних визнали невинними?
Якщо вони не вбивали, хіба Акку не має бути живий?
Щодо справедливості…
Якби справедливість реалізувала система правосуддя…
тоді сьогодні, може…
я б тут так не сидів.
-Ніхто не дав нам справедливість. -Це справедливість?
Ми боролися й здобули собі справедливість.
Наші тіла довелося перетворити
на адвокатів, магістратів і суддів.
Усі всередині нас!
Ми самі про себе подбали.
Яку справедливість ми отримали?
Ті, кому зіпсували життя,
і понині не отримали справедливість.
Ні, родина Акку не отримала справедливості.
Він помер під арештом, і мама заслуговувала на підтримку.
ГЕНДЛАЛ ШРІВАСТАВА ДРУГ АККУ ЯДАВА
Її сина жорстоко вбили під арештом, так?
Уряд мав дати їй компенсацію.
Усі злочини Акку поховали з ним.
Проти мертвого не відкриєш справу.
Але жертви мали отримати компенсацію.
Хіба нічого не мали отримати?
А як щодо втраченої гідності?
Я згадую ті дні й досі тремчу!
-Ми раді, що живі. -Як довго ми страждали!
Розумієте?
-Чимало страждала! -Багато страждала.
Мала дбати про родину.
Донька була шлюбного віку.
Мала ховати від нього доньку.
Ховала її в бочці з водою, в Манакапурі.
Так, ховали доньок…
Відправила сина до тестя, бо боялася його.
Днями голодувала.
Він перетворив моє життя на пекло.
Розумієте?
Ми не можемо не плакати, коли згадуємо ті часи.
Ми ніколи не зможемо ввійти до чертогів Бога.
Я його проклинаю!
Його душа вештатиметься, як собака.
Ніколи не знайде спокою.
Щороку 25 грудня
я згадую, що зі мною сталося.
Але я приховую це в мовчанні серця.
Жалі, як вузли, залишаються навічно зав’язані.
Ми їх ніколи не забуваємо.
Забуваємо щасливі спогади, а сумні залишають шрами.
Ми їх вічно пам’ятаємо.
У чому правда?
Лише у безчинствах, насильстві, убивствах, зґвалтуваннях?
І все?
А як щодо пережитого?
Що ми пережили? Які труднощі долали?
Рік за роком.
Те, що кажуть, опубліковано,
повідомлення про інциденти, а як щодо пережитого болю?
Щоденного.
Так багато страждань щодня…
Їх не опишеш словами.
Переклад субтитрів: Дарія Хохель