Гарно відпочити, пане Бі.
І вам.
Ми домовились на 15:10.
Вибач. Довелося кільком видати додаткові завдання.
А потім вони вчили мене крутому рукостисканню.
Я просто…
-Я лише хочу доїхати до темряви. -Ага.
Вісім пончиків? Відпустка офіційно почалася.
Напиши Денні і Клоду.
Повідомлення Денні і Клоду. Що б ви хотіли сказати?
В дорозі. Будемо о 16:31. Будьте готові. Без вибриків.
Ви сказали: «В дорозі. Будемо о 16:31. Будьте готові. Без вибриків».
-Надсилати? -Так.
Нова відповідь від Денні.
-Озвучити? -Так.
Денні каже: «Не командуй тут, Кетрін.
Ми з чоловіком вийдемо лише, коли світло буде ідеальним».
Ясно.
Чао.
Чао, красунечко. Так, дякую.
Вибачайте. Хотів рослинки полити.
Не міг дещо знайти, а тоді ще посудомийка…
Привіт, Клоде.
Узріть мене.
І усвідомте, що на мене варто було чекати.
Просто приголомшливо. Десять з десяти. Хутко в машину!
Денні!
Пристебніться.
-Пристебнулися? -Я — так.
-Усі пристебнуті! -Нумо!
-Пристебнувся! -Кейт рушила!
Напиши Ніку та Енн.
Повідомлення Ніку та Енн. Що написати?
На виїзді з міста затор.
Будемо о 20:19.
-Певно є сенс замовити їжу. -Ні, я готуватиму.
-Сьогодні? -Так.
Південнокаролінське вариво. Є і раки, і кукурудза.
Раки? Ні, це слово вимовляється «піца».
Ото гумористка. Їдь вже, Кетрін.
Я двадцять років вмовляю Ніка й Енн тут ліхтарі поставити.
Завжди переживаю, що оленя зіб'ю.
Але все вірно. Під'їзна дорога тут.
Повідомлення від Ніка Пагано.
-Озвучити? -Так.
«Біля озера їдьте обережно. На дорозі купа живності».
Що?
Увімкни дальнє світло.
-Боже! -Дідько!
Мамма мія.
Боже!
Що з вами не так?
Ви так запізнювалися. Ми почали пити.
Вибачайте. Я вас люблю. Усіх люблю.
-Ходімо. -Я вас приб'ю!
Я трохи впісялась.
-Один з вас точно вмре. -Ага.
ЧОТИРИ ПОРИ РОКУ
ВЕСНА
Ніку, перебери і повиймай мертвих.
Знущаєшся?
Ще чого.
Приготувати спочатку гаспачо?
-Ми з голоду вмираємо. -Ні!
Гей.
Коли вже та вечеря?
Денні щойно поставив таймер на хліб на 45 хвилин.
Ні, я стільки не витримаю.
Я голодна, а тут ще Клод розповідає сон, який бачив два роки тому…
-Я ж люблю Клода. -Ми всі любимо Клода.
-Ти обіцяв бути моїм щитом. -Я прийму вогонь на себе за столом.
Я тому і подарував йому ту товстезну біографію Наполеона.
Щоб завжди було про що поговорити.
За це я тебе і люблю.
-Бо ти розумник. -Дякую.
Агов, про що шепочемося?
Ти зараз наскільки п'яний?
Я саме в тому стані, де я вважаю себе достобіса смішним,
але вас я вже починаю трохи дратувати.
О, так. Дякую.
Так. О, Боже!
Дякую. Ти ж знала, що я не втримаюсь.
-Ось і ми! -Та-да!
Ось вам раки з Нового Орлеану.
Ну ж бо, лише погляньте.
-Сонце, не проти, якщо я з Клодом сяду? -Звісно.
Чудово. Дякую.
Гаразд.
Отже, Клоде, як далеко просунувся в книжці про Наполеона?
Ну, він щойно народився.
Ого.
Так, налітайте.
Спершу відриваєте голову, а тоді смокчете.
Просто чудово.
Посмоктав і пече.
Гаразд.
Я хотів би сказати тост на честь 25 річниці Ніка й Енн.
Ви — справжній приклад для наслідування.
Ви разом створили це чудове життя. І, надіюся, розумієте, як вам пощастило.
Скільки пар розлучилося, зненавиділо одне одного,
або перетворилося на людей,
у яких уся особистість — це варіння крафтового пива.
До біса таких.
Людям так рідко вдається зайти споріднену душу,
та якось так сталося, що всі ми, шестеро, знайшли свою.
За Ніка й Енн.
-Будьмо. -За Ніка й Енн. Будьмо.
-Дякую. -Як гарно сказано, сонце.
Хоча споріднених душ не існує.
Як ти можеш таке казати?
Звісно, існують.
Ти справді віриш, що для кожної людини на світі
є лише одна єдина споріднена душа,
і так вже сталося, що вона живе з ними в одному гуртожитку?
То ти мене не кохаєш?
Я тебе дуже сильно кохаю. Та це не везіння.
Це самовідданість.
Романтичне кохання згасає.
-Господи! -І ви будуєте щось глибше.
Хто запросив інцела?
Кохання — це сенс усього. Воно визначає нас, як людей.
-Так. -Але дельфіни його теж відчувають.
Допоможи правильно пояснити, бо ти ж згоден.
Гаразд, давайте я скажу.
Коли ти молодий і закоханий, це поза твоїм контролем.
Ти з цим нічого не вдієш.
Згадайте усіх людей, в яких ми були закохані у двадцять,
і які нас не заслуговували.
А те, що в нас є зараз — результат досвіду і знань.
Адже ми одне одного обрали.
-Як Денні каже, то звучить дуже мило. -Ага.
Та я також згоден, що всі ми — лише тварини,
які об все промежиною труться.
Отож!
Отож?
«НАПОЛЕОН»
Так не піде.
Кейт, можеш мене в місто відвезти?
Мені треба в аптеку.
-Я тебе відвезу, Клоде. -Чудово!
А я сподівався з Джеком в похід сходити.
Я теж хочу. Давайте всі підемо?
З моїм плантарним фасцитом?
А от в місто я б з'їздила. Мені треба дещо купити.
-Гайда! -Візьмете моє авто?
Я твій пароплав не припаркую.
А я автомат не вмію водити.
-Ви щасливі? -Що ти маєш на увазі?
Ви можете чесно сказати, що у вас щасливе життя?
-Так. -Кожна мить кожного дня.
Що це за питання? Серйозно.
Я йду від Енн.
-Що? -Дідько, Ніку.
Що… Вибач.
Думав, ти нам просто хочеш пенсійний пакет розрекламувати.
Я нещасливий.
І вже давненько.
Дідько. Вибач, друже.
Час мені взяти життя у власні руки.
А як же Лайла?
Лайла в коледжі. За будинок сплачено.
У тебе хтось є?
Ні. Справа не в цьому. Це все Енн.
Я її ненавиджу.
Ні. Це не так. Вона — добра жінка. Просто…
Вона вже здалася.
Вона нічого не робить.
Навіть книжки нові не читає.
На човні не хоче кататися.
Я побудував їй той гончарний сарай.
А вона так нічого і не зробила. Тільки й знає, що грає у ферму на Айпаді.
Іноді, вночі, я заглядаю через її плече.
У неї там дуже високий рейтинг.
Ніку, Енн знає, що ти так почуваєшся?
Вона б зітхнула з полегшенням.
-Їй так само самотньо, як і мені. -Думаєш?
Але ж у всіх бувають періоди, типу: «Ми тепер просто сусіди?»
-Точно. -Та якби ж ми були наче сусіди.
Сусіди тусуються разом. Про сусідів і порно є.
А ми наче ті співробітники на ядерному об'єкті.
Сидимо в одній кімнаті і всю ніч стежимо за різними екранами.
Вчора минула чверть століття, і з мене годі.
Я хочу розлучитися.
Скажу їй щойно закінчаться вихідні.
Тепер в тебе є студія. Що далі? Знов продаватимеш роботи?
Ти прямо як Нік. Він постійно такий: «Зареєструйся на Etsy».
Класна пародія на Ніка.
Так звучить його душа.
А моя як?
Ага, точно.
Він поводиться, ніби я кинула кар'єру в кераміці.
Та хіба у світі недостатньо мисок?
Ось ваш препарат для розрідження крові, статини,
а це — судинорозширювальне.
Дякувати Богу. Я своє у місті забув.
А це — інгібітор АПФ для зниження тиску.
Поглянь на ці крихітні мішечки.
А виготовляють їх місцеві діти з деменцією.
Церква Святого Деметрія. Хоч якісь зі своїх окулярів вдягни.
Можна мені 50 штучок?
Ви колись вже їх приймали?
Вони не для мене. Вони для мого чоловіка.
Ти збираєшся зруйнувати своє життя і почати спочатку?
Так!
Я не можу провести наступні 40 років з жінкою,
яка має зробити кілька пробних кроків перед ескалатором.
Вона не та, з ким я одружувався. Я хочу жити.
Гаразд. Знаєш, у нас з Кейт…
У нас був лайняний період, коли діти були малі.
І ми вирішили зробити щось лише для нас.
Тож вирішили разом ходити на йогу. Спочатку мені не зайшло.
А за кілька тижнів ми з Кейт віднайшли одне одного.
Енн би не погодилась.
-Та просто переспи з кимось. -Починається.
Чим це зарадить?
Може тобі потрібно щось нове. Фізично.
Задовольниш потребу і зможеш оцінити свою чудову партнерку.
Гаразд, ми зрозуміли. Ви з Клодом дуже сучасні.
Ти ж не знаєш. Може Енн хотіла б з іншими спати.
-Спати вона точно постійно хоче. -Ніку, послухай.
Розлучення — це недешево. І фінансово, і емоційно.
-Тож… -Так. Гарненько все обміркуй.
Гадаєте, я хочу, щоб це було правдою?
Я не хочу руйнувати мою сім'ю.
Та життя в мене лише одне. І воно коротке.
-Послухай. -Я думав, ви мене підтримаєте.
Ми тебе почули. Ти сказав все вголос.
Певен, це було нелегко.
Тож…
Та, гадаю, тобі варто почекати день-два. Подумати.
Перш ніж робити наступний крок.
Здається, тут був магазин різдвяних прикрас. У нас ще є час?
Нащо Денні судинорозширювальні?
Тільки не кажи йому, що я розказав.
У нього були запаморочення, а якось біль в грудях. Я викликав швидку.
Боже!
Вони зробили всі аналізи.
Я ледь не знепритомнів у приймальній, бо з'їв лише пакетик крекерів.
-Вони були всі потрощені. -Клоде.
У Денні 70 % заблокованих судин.
Наступного тижня поставлять стент у серце.
Це для Ніка.
НА ОЗЕРІ ВСССІ П'ЯНІ
-Йому сподобається. -Дуже смішно.
Чого тільки не придумають!
Кажу тобі.
-Наступного року, кінець березня, сакура. -Вашингтон?
Ні. Кіото.
Думаю, не обов'язково на Acela їхати.
А мені Acela подобаються. Там багато вина наливають.
У «Нью-Йорк Таймс» написано, що Польща — це нова Португалія.
Може, влітку до Варшави?
-Що? -Ні.
-Годі тобі. -Хочеш в Польщу, глянь на моє обличчя.
Я хочу в теплі краї.
Є тут один південноазіатський острів завширшки пів кілометра.
Без машин.
Питну воду треба брати з собою, та пляжі чистесенькі.
-Зараз нагуглю. Вам сподобається. -А там безпечно?
Хіба нам не краще бути десь з інфраструктурою і, типу,
лікарнею, до якої не треба плисти?
Лікарнею?
Може не викручуватися і поїхати на Багами?
Так!
Так. Обожнюю Багами.
Може, варто замовити квитки зараз? Адже ми всі точно поїдемо.
Краще почекаємо ближче до дати,
щоб всі були в курсі своїх робочих графіків.
Можна замовити зараз, а графіки потім підлаштувати.
Ну, в тебе літо завжди вільне. Ти ж вчитель.
А тобі, наче, на роботі відмовлять. Ти ж король хедж-фонду.
Боже. Чекай.
То не на Багамах чувак вмер, бо йому мавпа обличчя відірвала?
Не знаю.
Я просто хочу валятися на пляжі.
До речі, про пляжі: я наступного тижня по роботі в Маямі їду.
Прикольно.
Але ж у тебе наступного тижня справи.
Мені треба працювати. Справи почекають.
Хто хоче покататись на човні?
-Так. Давайте. -Точно.
-Так. -Ходімо.
Ви йдіть. А я візьму пледик і звідси поспостерігаю.
Ти — з нами, мила.
У нас закінчився бензин.
Жартую.
Цей жарт ніколи не старіє.
Та й не молодшає.
Зараз очні краплі заллю.
Я казала, що Нік завтра з'їздить аж в круте кафе в Фініші
і купить нам бейгелі?
Або я можу заощадити дві годинки і купити бейгелі в місті.
Ні, те кафе погане. Воно належить протестантам.
Люба, це ж наша річниця.
Хочеш бейгелів здаля, привезу бейгелів здаля.
Ти чудовий чоловік.
Це правда.
Тобто, як і ми всі.
Бо, зрештою, ми готові йти на складні кроки заради наших партнерів.
Ти що, п'яний?
Ні! Я просто саме розповідав хлопцям,
що коли в нас був складний період, ми разом почали ходити на йогу.
Я такого взагалі не пам'ятаю.
Ми кілька разів разом ходили на заняття з йоги у «Фабриці Подиху».
Ноги моєї ніколи не було у «Фабриці Подиху».
Ще й як була.
Це та, що на шосе 80, з постером голої жінки у вікні?
Вона не гола. Вона вкрита піском.
Годі тобі. Ми разів п'ять ходили.
А вчителька з каблучкою на нозі, яка тебе дратувала?
Ти певен, що не ходив туди з іншою жінкою?
Схоже, це було однаково важливо для вас обох.
Знаєте що?
Мені краще звалити. І плисти до берега.
-Та ну. Припини! -Сядь!
Ні. Мені занадто соромно. Побачимося за вечерею.
-Я мушу стрибнути за ним! -Твій светр тебе втопить!
Що?
Боже!
Гадаю, я знаю, куди це веде. Давай, коханий. Ну ж бо!
Ні!
Ні, твоє серце!
Ось чому я не розповідав!
Гей!
Давай!
До біса.
А тепер і я мушу…
Гаразд. Доведеться. Все буде гаразд. Боже.
-Ну ж бо, Енні! -Ну ж бо, Енні!
Давай!
-Я це зробила! -Ого!
Ти змогла!
У неї вийшло!
Ти змогла!
Ох, крихітко.
Було прикольно.
-Що? -Дивись.
Було весело.
Як вам це вдалося?
Постав ногу на нижню планку.
Я не дістаю.
Трошки вище ногу підніми.
Нехай тебе вода підштовхне, сонце.
Не можу.
Звісно, що можеш. Постарайся.
Киньте мені рятувальний круг і тягніть мене до берега.
-Я знаю, що ти зможеш. -Не можу.
Просто спробуй.
Я не хочу пробувати!
Ой матінко Божа!
Почнемо нарешті «Фарго» чи вже запізно?
-Я надто втомлений. -Слава Богу, я теж.
З річницею.
І тебе з річницею.
КАБІНЕТ ПАЦІЄНТА
МАРБЛ ЗАТРИМУЄТЬСЯ, МАЄМО ПЕРЕНЕСТИ. ЦЬОГО ТИЖНЯ НЕ ПРИЇЗДИ.
БЕЗ ПРОБЛЕМ.
ТА Я, ОДНАК, ПРИЇДУ.
Пішли вони всі. Це якесь знущання.
Що там, сонце?
Хочу зайти в твій кабінет, щоб перенести запис,
а воно пише, що пароль неправильний, бачиш?
Ні, припини.
Я тисну «Забули пароль», бачиш?
А воно питає: «Яким був талісман вашої школи?»
В Італії такого немає.
Може, Діва Марія?
Ні.
ВІДПОВІДЬ НЕ ЗБІГАЄТЬСЯ З ЗАРЕЄСТРОВАНОЮ
Певен, що не можеш лишитися вдома наступного тижня?
Я їм вкрай потрібен у Маямі.
Розумію.
Справді?
Ходи сюди.
Усе гаразд? Ти постійно зітхаєш.
Нік хоче покинути Енн.
Що?
Чому?
У них, наче, все гаразд. Він щойно купив їй ту майстерню.
Схоже, він вже давно про це думає.
Хай покричать і розберуться.
Не знаю. Я навіть не певен, що він знає, що робити.
Просто робить.
Боже, який же він козел.
Це так сумно.
Знаєш, я тут подумала.
І я таки пам'ятаю, ті заняття з йоги.
Не пам'ятаєш.
Але хотіла б.
Агов.
-Секунду. Ні. -Ми в…
Гей. Ви що, в їхньому домі сексом займалися? Як так можна?
Забули. Спускайтеся негайно.
І покладіть по одному на кожен стілець.
Гаразд, дякую.
Привіт.
Що тут відбувається?
Я відправила Ніка в годинну подорож за бейгелями,
бо це мій йому подарунок на річницю.
Церемонія-сюрприз поновлення обітниць.
Круто.
Ого.
Як гарно.
Біля входу. Вони такі красиві.
Такі красиві.
Він буде в шоці.
Переклад субтитрів: Бурштина Терещенко