Обережно.
Обережно. Не впустіть його.
Не впущу. Хоч він важкий.
У нього надто велика голова. Аж страшно.
До чого тут це?
-Зоро, ти мене чуєш? -Де аптечка?
-А в нас узагалі є аптечка? -Зоро.
Це все, що я знайшов. Звідки тече кров?
Звідусіль.
-Треба ще рушників. -Потрібен лікар.
А де його взяти?
Луффі!
Хтось має повернутися в «Бараті».
-Я не голодний, Намі. -Не по їжу.
Може, серед клієнтів є корабельний лікар.
Авжеж. Лікар.
Нам потрібен лікар.
-Що ти робиш? -Нарізаю моркву, шеф-кухарю.
Я бачу. Чому на моїй кухні? Я тебе вигнав, пам'ятаєш?
Вигнав. Та в Петті сильне похмілля, він спить,
тож якщо не хочеш готувати бранч сам…
Добре.
Моркву ріжеш надто грубо.
А яйця надто рідкі.
І неозброєним оком видно, що для ремуладу треба більше орегано.
Орегано для дикунів.
Допоможіть!
Допоможіть! Зоро потрібен лікар.
Він бився з тим воєводою, але програв.
-Тепер стікає кров'ю… -Повільніше, хлопчику побігаю.
-Я не розумію жодного слова. -Мій друг помирає.
Найближчий лікар — на Островах Кономі. Пливти два дні.
-Надто довго. -Мені шкода.
Маю надію, твій друг виживе. А ти куди?
-Допоможу його другові. -Бранч не готуватиметься сам.
Ти вчив мене, що голодних слід нагодувати. Це те саме.
Добре.
Візьми мої кухонні ножі та пляшку віскі.
І свіжого жовтохвоста з холодильника. Краще більшого.
Жовтохвоста?
Роби, що кажуть.
Жартуєш? Йому потрібен лікар.
Ти хочеш врятувати свого друга чи ні?
-Це для стерилізації ран? -Ще чого.
Нащо марнувати добрий алкоголь?
Краса.
Голку.
Шкіру риби.
Це старий моряцький трюк.
Шкіра риби допомагає зупинити кровотечу і зцілює набагато швидше.
Він виживе?
Не брехатиму. Він втратив багато крові.
-Може, вже й запізно. -А може, ні.
Він зараз між двома світами. Застряг між життям і смертю.
Треба знайти спосіб втримати його в нашому світі.
Говоріть з ним. Розказуйте байки. Співайте моряцькі пісні.
Він, може, і не відповість,
але знатиме, що команда поруч.
Мігоку.
Дякую, що повідомив, що ти тут.
Я думав, розмова буде приватна.
Ти вільний, кадете.
Так, пане.
То де він?
Де Луффі?
-Точно не знаю. -Як це, не знаєш?
Я його відпустив.
Я ж просив привести його до мене.
Облиште, віцеадмірале. Я не виконую наказів.
Навіть від таких, як ви.
Як один із Семи Воєвод,
ти служиш Світовому уряду.
-Без нашого імунітету… -Я б усе одно робив те, що хочу.
Не більше й не менше.
І я хочу побачити,
що буде із цим юнаком, коли він дійде до Великої Смуги.
Я цього не допущу.
Тоді треба щось робити, віцеадмірале,
бо цей хлопець цікавий.
Хтозна.
Може, саме ваш онук знайде Єдиний Скарб.
Сьогодні я пообідаю в їдальні.
Пахне смачно.
Я подумав, що ви будете голодні. А їжі залишилося багато.
Не варто марнувати.
Що таке? Не любиш рибу?
Я люблю рибу. Але мушу підготувати меч для Зоро.
Коли він прокинеться.
У нього серйозна рана.
Він може й не прокинутися.
Зоро — найсильніший боєць з усіх.
Він не дасть перемогти себе якомусь воєводі.
Їсти все одно треба.
Якщо не хочеш риби, на кухні є стейки.
Чи, може, хочеш ризото з шафраном?
Зазвичай я б з'їв усе,
але зараз мушу приготувати його Ваді Ічі Монкі.
-Що? -Його меч.
Він має ім'я.
-Чому? -Не знаю.
Він казав, що меч особливий.
Санджи, приготуєш улюблену страву Зоро?
Звісно. А що він любить?
Рисові кульки.
І пиво.
Як щодо рисових кульок, змочених у пиві? Зможеш?
Я можу все. Просто скажи, чого хочеш.
Я хочу, щоб він поїв.
Щоб набирався сил.
А ще хочу, щоб він поспав, щоб рани гоїлися.
А може, йому треба води. Так?
Після поєдинку він, мабуть, страшенно хоче пити.
А ще він, певно, втомлений, тож…
Треба дати йому відпочити.
Бути капітаном — найважча робота у світі.
Зефф казав,
що прийняття рішень відрізняє капітана від решти команди.
Він був одним з найкращих капітанів піратів.
Зефф був піратом?
Так. Капітан лютих коків-піратів. Його називали Червононогий Зефф,
бо його черевики були заплямовані кров'ю ворогів.
Як ви познайомилися? Ти був у його команді?
Не зовсім.
ПАСАЖИРСЬКИЙ КОРАБЕЛЬ «ОРБІТА» СХІДНЕ МОРЕ, 9 РОКІВ ТОМУ
Санджи, поквапся. Столи самі не накриються.
Я готую соус велюте. Текстура має бути ідеальна.
Що? Це камбуз. Тут не подають вишуканих страв.
Я подаватиму в Праморі.
Чуєте, хлопці? Санджи шукає Праморе!
Це вигадка. Праморя не існує.
Існує. І колись я його знайду.
Це казка, яку розповідають коки, щоб згаяти час. Іди до столів.
Пірати! Ідуть на абордаж!
Пірати? Треба забиратися звідси!
Велюте.
Ні.
Треба орегано.
Орегано для дикунів!
Гарна спроба, Баклажане. Як хочеш померти? Швидко чи повільно?
Байдуже. Я не дозволю приправляти мою їжу.
Це ти приготував?
Непогано.
Краще, ніж твої страви, стара костомахо!
У тебе гострий язик, хлопче.
Може, я його відріжу й підсмажу на свинячому жирі?
Роби що хочеш, але я тут не помру.
Поки не знайду Праморе.
Праморе?
Скажи, що Баклажан знає про Праморе?
Що сталося?
Шторм.
Потопив обидва кораблі.
Але команда…
Усі загинули, крім нас.
Що нам робити?
Чекати.
Маю надію, нас помітять швидше, ніж сонце…
вибілить нам кістки.
Це вся наша їжа.
Тому їж повільно. Більше нічого не буде.
-Чому тобі більше? -Бо я втричі більший за тебе.
Знаєш що?
Радій, що я бодай щось тобі дав.
Іди на інший бік і уважно стеж.
Я серйозно. Не турбуй мене, поки не побачиш корабель.
Зрозумів?
Зрозумів, питаю?
А тепер іди!
ДЕНЬ 2
ДЕНЬ 3
ДЕНЬ 25
Корабель!
Корабель! Агов!
Корабель, сюди!
Сюди!
Корабель!
Будь ласка!
Прошу!
Сюди! Корабель!
Ні!
Ні.
ДЕНЬ 30
ДЕНЬ 50
ДЕНЬ 70
У старого було вдвічі більше їжі.
Якщо не поділиться,
я його вб'ю.
Я наказав сидіти там.
У тебе ще є їжа. Дай мені щось!
Де їжа?
Де?
Тут немає їжі. Як ти ще досі живий?
Твоя нога.
Що сталося?
Ти її з'їв?
Ти з'їв свою ногу?
Ти віддав мені всю їжу. Чому?
Ти ж мене не знаєш. Чому ти так вчинив?
Бо, Баклажане…
я все життя шукаю…
Праморе.
Але мій час минув.
Ти мрієш про те, що і я.
Повір,
Праморе
існує.
Воно існує.
І якщо я його не знайшов…
може, ти знайдеш.
Тому ти мусиш жити.
І мусиш здійснити цю мрію.
За нас обох.
Ти уявляєш, як це?
Коли хтось втрачає кінцівку, щоб врятувати тобі життя?
Власне, так.
Ми були там 85 днів.
Він міг дати мені померти на тій скелі.
Натомість повівся як капітан.
Прийняв важке рішення.
Я б з'їв обидві руки й ноги, щоб врятувати Зоро.
«В одній країні, у північних морях,
був собі дослідник на ім'я Монблан Ноланд.
Він сипав байками про свої пригоди, що скидалися на брехню.
Ноланд розповів королю про місто, повне золота,
але коли король вирушив здобути скарб,
місто зникло,
а більшість солдатів короля загинули.
Ноланда засудили до страти, але він і далі брехав королю,
наполягаючи, що місто, повне золота, затонуло.
І…
хоч йому ніхто не йняв віри,
він не припиняв брехати аж до смерті».
Бідолаха.
Уявляєш? Втратити місто, повне золота.
Не думаю, що в цьому мораль історії.
Історії можуть мати різну мораль.
Навіщо королю було його вбивати?
Іноді, коли ти головний, то мусиш приймати важкі рішення.
Чому всі це кажуть?
Бо ти міг врятувати Зоро.
Він міг не битися з Мігоком, а ти йому дозволив.
Чому ти його не зупинив?
Я не думав, що він програє.
-Ти міг спробувати переконати його. -Ніколи.
Краще бачити його таким?
Він може померти, Луффі.
Я зроблю все, щоб його врятувати.
Що завгодно.
Але не стану на заваді його мрії.
-У всіх є мрії, але ми їх переростаємо. -Ти справді так думаєш?
У тебе немає мрії?
Є. Зараз — щоб Зоро не помер у моєму ліжку.
А є щось, чого ти хочеш?
Щось більше.
Більше за все на світі.
Не всі мають можливість іти за мрією.
Кадете.
-Вибач за безлад. -Упевнений, у вас були причини.
Ти вже знаєш причину, так?
-Я не чув… -Ти знаєш, що Луффі — мій онук.
Я роками намагався його навчити.
Зробити з нього дозорчого.
Він опирався на кожному кроці. Не слухав.
Не вчився. Не співпрацював.
Ти зразковий кадет. Ви дуже різні.
Пане.
Я провів деякий час із Луффі. Я знаю, як він мислить.
Я теж. До чого ти хилиш?
Луффі інакший.
Не дотримується правил.
Прислухається лише до себе.
Це я винен. Був із ним поблажливий.
Пане, не в цьому суть.
-Луффі точно знає, хто він. -І хто?
Пірат.
Луффі завжди був піратом. І завжди ним буде.
Скільки б убивць ви не послали, він не зміниться.
Він радше помре.
То що ти пропонуєш?
-Щоб я дозволив йому бути дурним піратом? -Хіба це так погано?
Може, твоя правда.
Може, увесь цей час я все робив неправильно.
Збирай дозорчих на палубі. Я звернуся до них на пообідній вахті.
Так, пане.
Хто голодний?
Вітаю в «Бараті». Чим можу послужити?
Послужити?
Цікавий вибір слів.
У вас тут є їжа? Ми хочемо їсти.
-Боюся, вільних столиків немає… -Я бачу повно столів.
Сидіти!
Ніхто нікуди не йде.
Окрім тебе.
Насолодімося останньою трапезою
разом.
Ти хто, старий?
Мене звати Зефф.
-Я власник ресторану. -Я Арлонґ!
Східне Море належить мені.
Море нікому не належить.
Навіть риболюдині.
Це скоро зміниться. Щойно ти даси мені те, чого я хочу.
Слухай уважно. Я шукаю пірата в солом'яному брилі.
Відомого під іменем Луффі.
У нього є те, що належить мені.
Солом'яний бриль?
Ні.
Не знаю такого.
Краще я вам щось приготую.
Будь-що з меню, безкоштовно.
У мене вже є їжа.
Але якщо ти не приведеш мені хлопця в брилі, поки я закінчу,
я почну додавати до меню цих людей.
Як він?
Ні слова не сказав.
Зефф радив розмовляти з ним. Розповідати історії.
Що я йому скажу?
Що спаде на думку.
Дослухайся до свого серця.
Останнім часом воно підводить.
Ну…
він бодай знатиме, що це ти.
Що тобі втрачати?
Гей, Зоро.
Як життя?
Я лише хотів сказати, що…
Я почну спочатку.
Я просто…
Зоро. Привіт.
-Знаєш, це… -Луффі!
Луффі!
Пірати Арлонґа в «Бараті». Треба тікати.
Що? Чому? Навіщо тікати?
Вони шукають тебе.
-Мене? -І мапу.
Риболюди рознесуть це місце, якщо Зефф його не здасть.
-Ти куди? -«Бараті» в небезпеці. Я маю бути там.
-Я з тобою. -Ти не чув, що я щойно сказала?
Вони полюють на тебе. Нам треба тікати.
Я згоден з Намі. Не хочу дратувати риболюдей…
Я не тікатиму. Ми захистимо це місце.
Це не твій бій. Навіщо тобі це?
Ти нас нагодував.
Я знаю їх. За їхнього капітана, Арлонґа,
дають найвищу нагороду в Східному Морі.
-Не варто з ним зв'язуватися. -Це він з нами зв'язався.
Луффі, прошу.
Будь ласка.
Я не дозволю невинним людям постраждати через мене.
Якщо ці риболюди хочуть битися,
ми будемо битися.
Залишайся тут і охороняй мапу.
З тобою вона в безпеці.
Що таке?
Ніколи не бачив, як риболюдина їсть?
Бо ти не знаєш риболюдей.
Окрім тих, хто ремонтує твої кораблі чи прибирає будинки.
-Я не маю нічого проти вас. -Шкода.
Бо я проти вас маю.
Нахабні, жалюгідні людиська!
Знаєте,
більшість риболюдей із задоволенням сядуть за один стіл з людиною.
Вони хочуть, щоб їх вважали рівними.
А ти посмів так низько впасти.
Ми всі знаємо, що ми не рівні.
Риболюди перевершують людей у всьому.
Сильніші, швидші,
голодніші.
Ти не згоден?
Хто з вас Арлонґ?
Хто питає?
Я Монкі Ді Луффі.
-Чув, що ти мене шукаєш. -Так.
То це той пірат, про якого я стільки чув?
Я чекав на когось… більшого.
І я теж.
Ти знаєш, хто я, хлопче?
Я Арлонґ Пила.
Навіть дозорчі тікають, побачивши мій прапор.
Ніколи не чув. Як ти мене знайшов?
Старий друг допоміг вистежити.
Привіт, Брилю. Скучив за мною?
Бурпі?
-Що ти тут робиш? -Повір, я не планував тут бути.
Але ці чудові рибки переконали мене скерувати їх у правильному напрямку,
а це важко, коли в тебе немає рук.
-Звідки ти знав, де я? -Я ж казав.
У мене всюди є очі й вуха.
Стерео!
Ти весь час слухав?
-Ти все чув? -Усе.
Ледь витримував.
Бо ви, дурбецали, не знаєте, що робите.
Гей, Губастику, почухаєш за вушком?
Пробач, сонце.
Та ну! Дайте клоуну спокій. Я…
Ні! Не в мішок. Там так темно, мокро й стільки піску.
Божечки!
Слухай сюди.
Віддай мені мапу
й половину того, що ви награбували, як данину.
І якщо ти скоришся мені, я дозволю служити в моєму королівстві.
Я не корюся жодній людині.
Я не людина.
Чи рибі.
І ти не король.
Буду,
як матиму мапу до Великої Смуги.
Тоді…
доведеться зі мною битися.
То б'ємося.
Зеффе!
Прекрасний боєць.
Гум-Гум
Пістолет!
Вставай!
Непогано для людини.
Велика помилка.
Тепер ти послужиш прикладом для інших.
Я сказала в барі, що в мене немає друзів.
Але… насправді я не могла дозволити собі їх мати.
Бо завжди завдаю шкоди близьким людям.
Не розумію, що в тобі такого особливого.
Зараз дізнаєшся.
Ну ж бо, риболюдино.
Це все, на що ти здатен?
Може, водички?
Арлонґу, зачекай!
Вона в мене.
Мапа в мене.
Я добула її для тебе, як і обіцяла.
Намі?
-Що ти робиш? -Я намагалася тобі сказати.
Я ніколи не була у твоїй команді.
Я приєдналася, щоб украсти мапу.
Я тобі не вірю.
Ти віриш лише в те, у що хочеш вірити. Але це неправда.
Сестра Намі — вірна членкиня банди піратів Арлонґа.
Уже багато років.
У нас є мапа.
Ходімо.
Не піду, поки не закінчу трапезу.
Навіщо витрачати час на вбивство поїдача диявольського плоду?
Хай це зробить море.
Де Намі?
Вона пішла.
Вона в команді Арлонґа.
Ні.
Не може бути.
Увага!
Вільно.
Дозорчі,
ви вправно й наполегливо переслідували піратів.
Я пишаюся вашими спробами затримати цих негідників.
Але я недооцінив їхню рішучість.
Їхній намір виставляти напоказ незаконну діяльність.
Тепер вони не просто неприємність,
і вимагають відповідного ставлення.
Завдання змінилося.
Ніяких напівзаходів.
Ніяких послаблень.
Пірати Бриля та їхній капітан ніколи не здадуться.
Тож відтепер жодних поблажок!
Ми їх схопимо.
І притягнемо до відповідальності!
Не роби цього.
У нас завтра повний зал. Дві звані вечері плюс бранч.
Годі! Не хочу цього чути.
-У чому твоя проблема? -Моя?
У мене немає проблем. Це в тебе проблема.
Я лише допомагаю прибирати.
Але тебе ніхто не просив. Забирайся з мого ресторану.
Я не буду офіціантом.
Ти ніким не будеш, якщо залишишся.
Я врятував тебе не для того, щоб ти змарнував життя в «Бараті».
Я не можу просто піти.
-Чому ні? -Ти не впораєшся тут без мене.
Облиш, Баклажане, твоя їжа — лайно.
Я бодай не сиплю всюди орегано.
А я не патякаю про Праморе.
Ти торочиш про нього, відколи був шмаркачем.
Кажу тобі: якщо для тебе це так важливо, знайди його.
Хочеш, щоб я все кинув? Ти цього хочеш?
Якщо залишишся, це кінець!
Ти не розумієш? Мати мрію — це одне. Але йти за нею — геть інше.
Хлопчик побігай кликав до себе. Може, погоджуся.
Потрібен дозвіл? Іди.
-Гаразд! -Гаразд!
Добре!
Привіт, Зоро.
Ти пропустив велику бійку.
Ті риболюди круті.
Тобі б сподобалося.
А ще ми вечеряли.
Сиділи всі разом
і слухали байки Усоппа.
Тільки я все зіпсував.
І втратив Намі.
Втратив мапу до Великої Смуги.
І, можливо, втрачу тебе.
Я раніше не знав, що сказати,
зате тепер знаю, і все так просто.
Ти мені потрібен, Зоро.
Мені треба,
щоб ти прокинувся.
Говоритимеш далі чи даси мені поспати?
Зоро?
Зоро!
Зоро, ти не мертвий!
Зараз я про це шкодую.
Мені наснився дивний сон.
Що Намі пішла.
Вона пішла.
Це я винен.
Ні. Ти не зробив нічого поганого.
Ти поводився як капітан.
Але команда розвалюється.
Ні.
Я, Ророноа Зоро…
присягаюся бути з тобою
відтепер і до кінця.
Доки не знайдемо Єдиний Скарб
або помремо в пошуках.
Тож тягніть сюди дозорчих, піратів і морських чудовиськ.
Ти мій капітан, Луффі,
а я твій перший помічник.
Зоро!
Я анітрохи не хвилювався.
Він живий!
Я сказав їм. Я сказав: «Краще не лізьте до Піратів Бриля!»
Так!
І вони попливли геть.
Ти їх налякав.
-Великий капітан Усопп. -Так.
То що нам тепер робити? Прокласти курс до Великої Смуги?
-Ні. -Але ж ми шукаємо Єдиний Скарб.
Так.
Та ми його не знайдемо без команди.
Спершу…
повернемо Намі.
У бочках стільки сухого м'яса.
-Ми не забагато взяли? -Ти знаєш, з ким пливеш?
Так.
Чув, вам потрібен кок.
Так! Потрібен!
Вітаю на борту.
-Навіщо нам офіціант? -Бо ми й воду закип'ятити не можемо.
Опустити вітрила!
Відпливаємо.
Санджи!
Не замочи ноги.
Прощавай, Зеффе.
Знаєш, усі ці роки
я жив під твоїм паскудним дахом, готував у паскудному ресторані…
Я завдячую тобі життям!
Дякую, що терпів мене весь цей час, старий.
Я тебе не забуду, Зеффе!
Ми шукаємо Намі, але як ми її знайдемо?
Ми навіть не знаємо, де вона.
Я знаю того, хто знає.
Привіт, хлопці!
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин