Ви що, не розумієте, в якій ми небезпеці?
Трапляється.
Ви… здуріли, чи що? Чому ви так…
Намі, покажи свою ногу.
Ех… як шкода, що кухар це пропустив.
У тебе на нозі… фарба, Намі. Ти маєш її стерти.
Все окей.
Пам'ятаєш, де ти зараз?
Я пам'ятаю усе, але… я ніби… не керувала відчуттями.
Ця мітка – символ небезпечної агентки Панни Золотий Тиждень. Вона має
особливу гіпнотичну фарбу, яка, всотавшись у шкіру, змінює емоційний
стан жертви – буквально забарвлює почуття.
Знищити мітку – єдиний спосіб вийти з контролю.
Оце так історія з тобою сталася, Намі. Я б ніколи не дав комусь керувати мною.
Гей, дурносміху. В тебе взагалі-то фарба на нозі.
-Немає. -Подивись.
-Немає. -Кажу тобі.
Гей-гей. Лоскотно.
Народ, досить дуркувати. "Бароко" хочуть нас убити.
Слухай, у мене в чоботі відмичка. Якщо дотягнешся…
Кайдани зроблені з воску. У них немає замків.
Лишається сподіватися, що хтось із ваших шукає нас.
О, ні.
Усопп. Я пам'ятаю, як він падав зі скелі. Я…я сподіваюся, він цілий.
Як щодо Санджи?
О, цей тип? Він… однозначно… заблукав у джунглях.
Ми самі по собі.
Це не так. Луффі досі вільний. Він знайде нас.
Панна Золотий Тиждень з ним. Де б він не був, це вже не той Луффі, якого ти
знаєш.
Не сумнівайся в Луффі. Крім того, ми ще живі.
Не вона… найбільша проблема. Цей дім, ці кайдани.
Це робота її напарника Пана Три. Що б він не задумав… ти хотітимеш смерті.
Можеш не стримувати компліменти. Як тобі мій мистецький витвір?
Чудово, що він кричить.
У твоєму дусі. Полонені не чинили опір?
Штурманка й мечник не помітили мене. Принцеса втекла. Але недалеко.
У списку є ще одне ім'я. Капітан. Де він?
На пляжі. У нього пікнік.
Ти мала привести його мені.
Я лишу його собі.
Ні, ні. Ми обговорили це.
Я хочу іграшку.
Не треба було ламати всі попередні.
Гаразд. Може, ти пограєш зі мною?
З іншого боку важко відмовити цьому личку. Побався, але потім поверни
його мені… Без нього мій шедевр буде… незавершеним.
-Схоже на торт до дня народження. У мене -Гм.
Свято?
Ні, люба, але… там є свічки. Тепер, коли велетнів знешкоджено, ніхто не
зіпсує нам вечірку.
Гмм.
Луффі! Луффі! Луффі! Як же я радий тебе бачити! У нас проблема. Ці з "Бароко"…
схопили Віві, Намі й Зоро.
Майструють якесь знаряддя тортур на галявині. Це… дуже моторошно. Нам треба…
знайти наших, трохи Гум-Гум твого – і бам – швидко валимо звідси.
Я в усьому винен.
Ні, це… однозначно провина навіжених кілерів.
Та дівчина з корабля застерігала мене. Казала: якщо я не сховаюся, "Бароко"
скривдять моїх друзів. Це все через мене.
Що в тебе на обличчі?
Ви усі загинете.
Гей, ти… тут ні до чого, ясно? Слухай, ми впораємось. Ти і я. Капітан Усопп
і Луффі. Так, як… Ясопп і Шанкс.
Йдемо за мрією… і боремось… з тими, хто стає на заваді. І сам я не впораюсь,
тож… Що б не відбулося, ти маєш отямитись. Прошу. Ну ж бо, Луффі. Ти нам
потрібен. Ну ж бо!
Ла-ла-ла-ла-ла-ла! Ла-ла-ла-ла-ла-ла!
Слухай… я знаю, справи кепські, але ти не здаєшся. Ти не відступаєш.
Ла-ла-ла- ла-ла-ла! Ла-ла-ла- ла-ла-ла! Ла-ла-ла- ла-ла-ла!
Я повернуся.
Мені шкода, Усоппе.
Ла-ла-ла-ла-ла-ла! Ла-ла-ла-ла-ла-ла!
Чекає на пікнік моя нова лялька.
Ти.
Гаразд, Усоппе. Отже, чотири кілери на острові. Перший план. Ховатись,
доки вони не зникнуть. Але друзі загинуть.
Другий план. Ти борешся. Але загинеш. Мученицьки. Третій план. Знайти…
когось іншого… хто б бився. Санджи.
Санджи!
Намі?
Віві?
Луффі?
Усоппе?
Мохоголовий!
Таку дивовижу не щодня побачиш.
Ти мала рацію.
Це таки гірше за смерть.
Сподіваюся, вам трьом дискомфортно.
Отже, ти – Пан Три.
Що мене виказало?
Може, ця трійка на твоєму… казані.
Нас розлютило, що ми не вбили вас на Віскі-Пік.
Виправимось, вбивши вас зараз.
У чому проблема деяких моїх колег з організації? Вони, фокусуючись
на роботі, забувають бути… бароко.
Як от ці двоє. Маючи дари диявольських плодів, як вони їх використовують?
Як вбивці, зарізяки, горлорізи. Їхні імена і вчинки розвіє пил часу.
Але не… мої.
Ця промова – частина тортур?
Намі.
Може, допоможеш?
Гидота.
Дощить воском.
Цей восковий туман, що осідає вам на голови, вкриє вас і затвердне,
перетворивши ваші тіла на прекрасні воскові скульптури. Хіба це… не честь?
Гинете заради мистецтва.
О, Боже.
Це твій геніальний план?
Нам що, чекати, поки віск затвердне?
Я й не очікував, що бовдури, як ви, це зрозуміють.
Ми – кілери. Приберімо їх і додому.
Я розумію, що ви кілери, але я – митець.
Я можу підірвати їх просто зараз. Ти марнуєш наш час.
Віві. Глянь на Зоро.
Він досі з мечами.
Мій віск застигне на їхніх лицях. Увічнюючи їхні страждання.
Цей біль. Цей відчай. Повільна смерть… у цьому суть.
-Це маячня. Ти вважаєш себе митцем? -Гм?
Я обкрадала найкращі музеї всього Східного Моря. І твоя ляпанина –
фігня.
Мій витвір обурює?
Твій витвір – ніщо. Поглянь на Зоро. Він не страждає. Він… хихоче.
Я з нею згоден.
Не варто було лишати мені мечі.
Це наруга над мистецтвом – увічнити Ророноа Зоро без мечів.
Тоді ніщо не завадить мені розрубати пута… і прихопити твою голову
з собою.
Ну нарешті.
Якого біса?
Мій віск твердий, як сталь.
Очевидно, тобі його не розрубати, але ти не зупиняйся.
Це неабияк тішить.
Це вона. Ось… реакція, на яку я чекав.
Ніхто ніколи не хотів гратися зі мною.
Доки не з'явилась моя фарба. Відтоді усі роблять те, що хочу я.
Зелений заспокоїть так, що ти приймеш свою смерть. Жовтий змусить
сміятися навіть під найжорстокішими тортурами.
Синій? Синій занурить тебе у таку глибоку тугу… якої ти досі ніколи
не відчував.
Але ти це вже знаєш.
Чаю?
Мої друзі… скоро загинуть.
Без них тобі буде краще. Друзі зраджують. Не те, що іграшки. Коли набридають,
їх можна сховати в коробку.
Я пояснювала це батькам, але вони не зрозуміли. Тож я їх розфарбувала
й поклала в коробку.
Вони так галасували там. Перші кілька днів.
Ти плачеш. І стає нудно.
Отак. Зараз розслабишся й забудеш про своїх дурних друзів.
Як тобі мій чай?
Я спитала, чи подобається ляльці чай?
Я все одно врятую… друзів.
Як моїй ляльці чай?
Цей чай дуже класний.
Гарна лялька.
Келихи, червоне вино, купа воскових свічок… Бачу хтось тут гарно провів час.
Що це в нас тут?
А де моє фото?
Що ж, народ, ви знову втрапили в халепу. І бачу, доведеться Санджи рятувати вас.
Це паршивий ресторанчик. Бронювати вам столик?
Обережно, Пане Три. Це так ти звертаєшся до керівника?
О, перепрошую, Пане Нуль.
Морський Дозор вже відстежує наші дії. І навіть зі зміненими голосами
використовувати дзень-дзень молюсків скоро стане надто ризиковано.
Сподіваюся, питати доведеться лише раз.
Наша принцеса і Пірати Бриля мертві?
О, так. Лежать у калюжі власної крові, сер.
-Я здивований, Пане Три. Адже зазвичай ти -Та я хотів покатувати їх трохи довше.
-Не любиш не поспішати. -Але той зелений так діяв мені на нерви,
що я просто не витримав. Довелося заткнути його швидше.
Головне, що все виконано. Я послав Невдачливих усе перевірити і прибрати
-безлад. Вони мають прибути з хвилини на -Я з радістю зустріну їх, сер.
Хвилину. О, і маю попередити: Панна П'ятниця вже давно нічого не їла. Ще з
того… прикрого інциденту в будинку для сиріт.
Ви, мабуть, бляха, жартуєте.
ПАННА П'ЯТНИЦЯ ПАН 13
Санджи, і ти теж.
Хто-небудь! Хтось, допоможіть! Прошу!
Броґі? Броґі!
Хоробрий воїн! Усопп.
Броґі, ти живий!
Виходить, меч Доррі не достатньо гострий, щоб дарувати мені
швидкий кінець. Але якщо я зустріну своїх богів сьогодні, я радий, що
востаннє побачу обличчя друга.
Воу, воу, ніхто богів не стрічає! Ваш поєдинок був не чесний. Дехто
отруїв твій ель. Вони хотіли тебе позбутись.
Що за лиходії вчинили таке?
Ті самі, що викрали мою команду. Мені треба врятувати друзів. Вони в
біді.
Більше ні слова. Ми переможемо ворогів разом. По-ельбафськи – із честю і
сталлю.
Ти зовсім знеможений.
Можливо, я таки трохи поквапився.
Та попри небезпеку, я певен, капітан Усопп упорається. Як у твоїх
історіях. Так? Які шанси в тих виродків проти Володаря Руйнування?
Насправді…
Слухай, кріт-монстр – це одне, але… ці "Бароко"- психопати інші. Вони
володіють… якимись шаленими здібностями.
Я розумію.
Ти наляканий.
Я не наляканий.
Хто сказав, страх? Я-я не казав.
Ти малий. Кістлявий. А життя твоїх друзів на волосині. Ну, звісно, ти наляканий.
Будь-який справжній воїн боявся б.
Коли воїн боїться, це добре. Це значить, що тобі не байдуже. Що ти маєш
мету. Я б ніколи не довірив життя воїну, який каже, що ніколи не боявся.
Ти дійсно віриш у це?
Ти спитав мене у печері: як не боятись смерті під час битви? Справжня
відвага – не у відсутності страху, а в тому, щоб іти в бій, попри страх.
Я не велетень, як ти. Якщо піду в бій сам – загину.
Благородною смертю у спробі врятувати друзів.
Пташечка голодна?
Якісь проблеми, Пане Три?
Зачекайте, я ненадовго.
Вибачте. Улюбленці мертві.
А, отже, не мертві Брилі. Скажи… з ким насправді я розмовляю?
Називай мене, ам…
Паном Принцом.
Тоді май на увазі, Пане Принц: Пірати Бриля ще пошкодують, що взяли
на борт принцесу Віві. А ти пошкодуєш, що підняв цю слухавку.
Привіт, красеню.
Стає важко рухатися.
І дихати.
Я не можу розрубати цей віск, але можу відтяти ноги.
Ти хочеш відтяти ноги? Що це за план такий?
Краще, ніж бути мертвим.
Він таки робить це.
Як ти збираєшся битися з ними без ніг?
Боїшся дивитись – відвернись!
Як це огидно! Зупинись!
Відпусти інших. Я – єдина, на кого "Бароко" полює.
Рішення допомогти тобі зробило їх нашою ціллю. Тобі не врятувати їх. І вже
не врятувати Алабасту.
Він намагається тебе зламати.
Що вам відомо про батьківщину подружки? Її народ в усіх бідах звинувачує короля.
Її батька.
Мій батько хоче врятувати країну.
"Бароко" намагаються знищити її.
Причини не важливі – бунт уже назріває. Малий, контрольований. принаймні був.
Останні новини читала?
НОВА ЧУМА МОРІВ: БЛЯШАНІ ПІРАТИ
Гм.
Усе перевертається в Алабасті: тисячі солдатів королівської армії покидають
короля й стають до лав повстанців.
Тисячі? Ого. Це вже серйозно.
Що ж їх спонукало?
Чи хто?
Чому ви це робите? Чого насправді "Бароко" хоче від Алабасти?
Це навіть для нас таємниця. Шш.
Це ж треба, яка іронія: в Алабасті от-от спалахне громадянська війна.
А єдина, хто могла б це зупинити, помре тут, далеко звідти.
Ні на що не здатна. І одна.
Цей псих хоче, щоб ми померли у страху. Я не подарую йому такої втіхи.
Не хвилюйтесь. Луффі прийде.
Ви не здаєтеся, так?
Як і ти не здаєшся заради королівства.
Повір мені: що б Панна Золотий Тиждень не робила з Луффі… я гарантую,
він бореться.
Червоний викликає лють на тих, кого я оберу. І нечемна лялька, як ти,
заслуговує на покарання.
Просто зараз Пан Три вбиває твоїх друзів. Що ти відчуваєш?
Саму лиш ненависть!
Ти досі хочеш врятувати друзів?
Це… мій улюблений колір. Ти знав, що на колірному спектрі чорний –
це відсутність світла? На моїй палітрі – це відсутність надії.
Тому я й називаю його "колір зради". Він змушує зректися усього, у що ти
вірив. Ти маєш мрію, лялько?
Я – той, хто знайде Єдиний Скарб. І я буду Королем Піратів!
Це у минулому.
Я завжди була самотня. Моє прокляття. Але твоє – значно гірше. Розплата за
диявольський плід.
Море. Лише один крок – і твої мрії назавжди зникнуть… Увійди в океан.
Ось так.
Не озирайся.
А зараз повторюй за мною. Я ніколи не знайду Єдиний Скарб.
Я ніколи не знайду Єдиний Скарб.
Я ніколи не буду королем Піратів.
Я
ніколи
не
буду
Королем…
Луффі!
Не кажи це!
Я йду до тебе, друже!
Ти зіпсував мені гру! Тепер ти будеш моєю лялькою!
Геть від мене навіжена Довгапанчохо!
Луффі! Луффі! Я тут. Капітан Усопп тебе врятує!
Де решта команди?
Вже майже фінал.
Ну все… Тепер вам точно кінець.
Хто цей блазень?
Ми – герої.
Я таки вражений – тобі вдалося втекти з пастки моєї напарниці. Але якщо
ти прийшов рятувати друзів… запізно.
Вони мертві?
Не зовсім. У них ще на кілька хвилин повітря в легенях. Та це більше, ніж
ти маєш.
Ти це зробив. І поєдинок велетнів – теж твоїх рук справа.
Саме так. Я це все спланував.
Ти заплатиш.
Пора наваляти цим козлам.
Я неподалік, друже. Покажи їм, Луффі.
Усоппе! Розділімось!
Чекай! Вони ж загинуть!
Я знаю, ти їх врятуєш!
Він не з нашого списку. Але вбивати його не заборонено.
Ти це чув? Ти зараз помреш. А ми навіть не знаємо, хто ти.
Може останні слова?
Я пропоную… вирішити все, як воїни з Ельбафу. У поєдинку.
Вибач, просто… ти проти нас. Не думаю, що це буде чесний бій.
Мені подобається. Гаразд, з ким із нас… ти хочеш битися?
З нею.
Вона забрала Намі. І я хочу реваншу.
Мені підходить, любчику. Я мрію убити когось цілий день.
В Ельбафі традиційно дуель починається з жесту взаємної поваги. Як от
поклону чи рукостискання.
Я краще почну… ось… так!
Панна Валентина, так? Сама кодове ім'я вигадала? Щось ти не дуже романтична.
Та я – достобіса романтична!
Досить витріщатись, допоможи!
Два проти одного – це вже не дуель, правда?
Слухай, а твій напарник – ще той невдаха! Що за диявольський плід такий? Вибухові
шмарклі?
Гей!
Гидота! О, чорт.
Ти замовкнеш нарешті? Доведеться змусити. Це двадцять кілограмів. П'ятдесят!
Та я ледве відчув.
Сто кілограмів!
Чому ти смієшся? Ти помреш зараз.
Благородною смертю. Рятуючи друзів.
Е-е… Вал!
Ти врятував нас… Зробімо цей бій чеснішим. Я візьму його.
А ми – її.
Нам відомо про тебе все, Монкі Ді Луффі.
"Бароко" завжди вивчає свої цілі.
Щоб знати їхні переваги.
А, головне, – їхні слабкості.
Я вивчив твої. Ти – просто кулак. Преш навмання. Б'єш не думаючи.
Я ж, на відміну від тебе, завжди підготовлений.
Досі живий?
З Днем Святого Валентина!
-Ану геть від… -Нашого друга.
Та ну, Панно Середо. Тобі до мене… далеко.
Ророноа Зоро. Мов щур у пастці. Яка насолода.
Порадій трохи. Інакше в тебе не було б шансів.
Ти хоч вмієш битися без мечів?
А ти – без длубання у носі?
Мій стиль – кулі-дихалки, а не кулаки.
Гум-Гум Шквал Ударів!
Добраніч.
Промазав.
Ти до печінок дістав уже.
А це, до речі, хороша ідея! Спецудар Зірка Табаско!
Мила паличка. Аж надто крихка.
Упс.
Хотів померти красиво? А вийде – як нікчема.
Це тобі за Іґарема.
Зоро! Вбивча Вогняна Зірка!
Доррі?
Як тобі моя скульптура?
Гум-Гум Пістолет!
Віск-Замок!
Ти зробив це із Доррі!
Ти не маєш честі!
А! Але велетні мали. Тому й стали такою легкою здобиччю.
Як і ти.
Усі проблеми розв'язуєш кулаками.
Ніколи не здамся.
Ну… я б радше сказав, що ти ніколи не навчишся. Гмм. Виходить, розвідка
помилкова. Вас надто легко здолати. Майже як тих нещасних дурних велетів.
Ті велетні були моїми друзями.
І ти зневажив їх.
Віск-Стіна!
Гум-Гум Молот!
Луффі! Ти цілий!
І ми теж. Дивом.
Завдяки Усоппу.
-Ну звісно ж, йому. -Що тут в біса відбулося?
Санджи!
Вас не можна й на хвилинку самих лишати.
А де ти був?
Не хвилюйся. Я все владнав. Не знаю, чи ти чув, але було круто.
Поглянь, що тут у мене.
Вічний моревказ!
І він вказує на Алабасту.
Санджи! Ти неймовірний!
Я тут теж дещо владнав.
Чудово! Виходить, можна не чекати на наш моревказ.
Тоді забираймося.
Так! Поки не напало щось іще.
-Отже, тут були динозаври. -Кілери.
А ми не забули нікого?
А, так. Велетні. Цей теж потрапив у воскову пастку. Я його визволив.
А усі знали, що на острові є велетні?
О, мій добрий друже. Дякувати богам, ти живий.
Слава богам, що ти живий. Але легше з обіймами, ще рану роз'ятриш.
Ми раді, що ви обидва живі.
Та ми, велетні, – міцні хлопці! Щойно ти зняв з мене той віск – я ніби знову
народився!
О, так. А його фірмове рагу витягне з того світу будь-кого!
А як же ваша дуель? Ви вже… не…
Після ста років бою без переможця… ми вирішили, що боги вже винесли свій
вирок.
Я вдячний… за ті слова раніше.
Ні. Я вдячний тобі. Тепер ми маємо нову епічну сагу: легенда про хороброго
воїна Усоппа.
А я маю нову мрію. Я відвідаю Ельбаф одного дня.
О, ти чудово впишешся. Ну, хіба трохи вирізнятимешся.
Принцесо, хай у твоїй країні буде мир.
Дякую, Доррі.
Відпливаючи, довіртесь нам і тримайте курс уперед – що б там не сталося.
Що б… що б там не сталося? Про що ти? Що має статися?
До зустрічі! Тільки не помирайте більше!
Луффі? Я вже й так вас добряче затримала. Я сяду на борт… наступного корабля, і
з вічним моревказом додому.
Що ж, шкода. Я попросив Намі тримати курс на Алабасту.
Я-я не можу просити про таке.
Тобі й не треба.
Як я й казала… побачиш, зрозумієш.
Наші нові друзі вже вирушили.
Далеко їм не відплисти з тим морським чудовиськом.
Принаймні… не без нашої допомоги.
Я бився бойовою сокирою понад сто років.
А я – своїм Террі-мечем. Але… якщо наші бої вже позаду, нехай таким буде наше
з ними прощання.
Ого, народ! Тут щось пливе просто на нас!
Це ще один динозавр?
Невже морський король?
Це гігантська золота риба!
Ліво руля!
Ні! Тримаємо курс прямо! Як Броґі сказав!
Хакоку!
Панування!
Ви це бачили?
Це було неймовірно!
-Нехай удача буде з вами! -Нехай удача буде з вами!
Відмінний удар, мій друже!
Так само відмінний, як і твій.
Знаєш, я раптом згадав, через що наша дуель почалася.
Саме так! Кожен із нас тоді вбив морського короля.
І нас спитали, котрий був більший.
Мій більший, звичайно.
Маячня! Моє чудовисько було явно більшим!
Ти ставиш під сумнів мою честь?
Твою честь? Я сумніваюсь у твоєму глузді.
Тоді, варто вирішити це раз і назавжди.
-На дуелі! -На дуелі!
Ех, я міг би зробити з нього суші.
Ні, не міг би.
Та я рибу ловлю щодня.
Але не такого розміру.
У мене все гаразд з розмірами.
Ідіоти.
Бачиш, що ти накоїв?! Ми програли бій. Твоя напарниця з'їхала з глузду, а наші
цілі… втекли! Знову! Я ж казала, треба було вбити їх, поки мали шанс!
Він вимагає відповідей.
Я розкажу йому правду.
Що це твоя провина.
Ти йому вже нічого не скажеш.
Це найкращий динозавр, якого я куштував.
А ти що, динозавра куштував уже?
Ні, але… смачніше за це годі уявити.
Найважче – підібрати сковорідку за розміром.
-Ми заслужили на трапезу. -Саме так!
Гаразд, увага.
За героя Малого Саду.
За Усоппа.
-За Усоппа! -За Усоппа!
Може, розкажеш історію?
Та… ні.
Ось як воно було: я сам, а навколо шість кілерів.
Е-е, шість?
Може, навіть вісім. Вони так гасали. Ти ж бачила, Віві.
Е-е, було важко рахувати.
А знаєш, Віві. Я здолав двох агентів "Бароко" самотужки.
Яких?
Панну П'ятницю і Пана Тринадцять.
Вау. І які вони?
Ну, вони, е-е… Вони були…
Вони… дуже серйозні противники.
Так, дякую, Віві.
Думаю, один динозавр тягне на десять агентів "Бароко".
Ти про динозавра, що я вбив?
Хіба уві сні, кухарю.
-Я зламав йому шию. -Коли я проштрикнув йому серце.
-Та не було такого. -Та я не зрозумів.
Вони це припинять, лише коли втомляться. Або зголодніють.
Ти до цього звикнеш.
Як побачу динозавра, я…
-Мабуть, класно мати команду. -Я даю тобі слово.
Так, але приємно мати ще одну дівчину на борту.
Слухай, давай спочатку.
Де б ти іще скуштував?
Уважно тебе слухаю. Ой, та не заливай.
-Я почуваюся втомленою, піду спати раніше. -Ну і що з того?
Побачимося вранці, Віві.
-А я все пам'ятаю. -Як що з того?
Я повинен повернутися…