În episodul anterior...
Încercau să te omoare.
- Era Verbis Diablo. - Vorba diavolului.
Să începem prin a găsi un mod de a înțelege acest limbaj ?
Dacă fac ce ți-am promis și ți-o dăruiesc vie, mă vei lăsa în pace ?
Mai degrabă roagă-ți sufletul să te părăsească.
Nu sunt ce crezi că sunt. Am momente în care nu știu ce fac.
- Ce se întâmplă ? - Nu știu. Dar, de obicei, e sânge.
S-a întors Spintecătorul ?
Ăsta e altfel. De data asta, a existat un supraviețuitor.
Mă cheamă Warren Roper. Tăticul tău zice să vii acasă, și ai să vii.
Fă să trăiască !
Împreună, am văzut lucruri care nu sunt de pe lumea asta
și ne-am dovedit capabili de a le înfrânge.
- Ce erau ? Ai știut ce sunt. - Cele care vin noaptea. Vrăjitoare.
Sarcina ne e și mai anevoioasă. Am să-l prind în mreje pe sir Malcolm.
Vechea mea prietenă, dra Ives, nu-mi va scăpa.
E o femeie care n-a dat înapoi nici din fața Satanei.
N-am mai văzut-o niciodată înspăimântată.
POVEȘTI DE GROAZĂ
- Sir Malcolm ? - Intră !
Ce s-a întâmplat ?
Azi-noapte au venit la mine.
Erau la fel de reale ca tine. Pe urmă, nu au mai fost.
- Vanessa... - Așa e când înnebunești ?
Cele mai întunecate temeri ale tale îți apar în fața ochilor ?
- Nu ești nevrotică, Vanessa. - Atunci, unde o să-mi găsesc liniștea ?
Nici măcar rugăciunile nu-mi sunt sigure ! Știi cum e ?
Nu. Dar înțeleg teama de lucruri care se zvârcolesc în noapte.
Spune-mi că merit să am liniște.
Nu cred că sunt omul potrivit, Vanessa. Eu n-am avut liniște în viața mea.
Știu însă un lucru: n-am să plec de lângă tine.
Oriunde mergem, mergem împreună.
Nu știu ce m-aș face fără tine.
Faci ceva pentru mine ? Mă însoțești undeva ?
- Unde ? - Într-un loc unde e un fel de pace.
Înțelegi ce spun ?
Poate că vorbele mele îți par ciudate. La fel, și chipul.
Totul i se pare ciudat.
Pare destul de fericită. Sper că nu e prostănacă.
E perfectă !
Fă pași mici. Acordă-i timp.
Vreau să-i umplu inima cu poezie !
Lasă-mă să-i umplu mai întâi capul cu cuvinte.
Sincer, o să dureze ceva. Tu înțelegi asta.
Trebuie să învețe din nou acțiunile vieții de zi cu zi.
- Dă-mi voie. Am experiență. - Am așteptat atât de mult !
- Are nevoie de poezie ! - Are nevoie să mănânce.
Du-te ! Vino mai târziu. Lasă-mă să mă ocup.
Dacă pot să judec după Proteus, o să învețe repede să vorbească.
Mai repede chiar, pentru că am redus trauma sarcinii electrice.
O să-și amintească.
La fel, și interacțiunea umană, și, poate, memoria.
- Și pe urmă ? - Nu știu.
Proteus tocmai începea să recapete amintirea fostei sale vieți
când... l-ai ucis.
Nu trebuie să-mi amintești de păcatele mele. Nu le uita pe ale tale.
- Și asta ? Am creat un alt păcat. - L-ai ispășit pe primul.
Toată dragostea și tovărășia de care m-ai lipsit, dă-i-le ei.
Ea e viitorul nostru, Creatorule. Tot ce faci, fă cu mare grijă.
- Numele meu e Victor Frankenstein. - Victor...
Presupun că e un fel de ispășire.
Soția mea a fost implicată în munca de aici, și am preluat-o eu.
- Și eu ? - Tu cauți un fel de liniște.
E un drum lung, pe care trebuie să-l facem împreună.
Dar eu găsesc o fărâmă de liniște aici.
Mă tem că trebuie. Holera face ravagii aici.
- Cum o să mă ajute asta ? - Ai să vezi.
Samuel... Mulțumesc.
În umbra atâtor bogății, atâta suferință...
- Muncești aici ? - Când pot. Și le ofer fonduri.
Asta mă face să mă simt un om mai bun.
Va supraviețui, dar era cât pe ce să-l pierdem.
Din fericire, am învățat mult despre chirurgia reconstructivă
pe soldații care s-au întors din India și din Transvaal.
- Vin cu răni groaznice. - Știu.
Ținem cazurile mai grave izolate. Numai infirmierii bărbați au acces.
Domnule...
Când va fi în stare să vorbească ?
Nu știu dacă va fi vreodată. Nu mai avea cine știe cât din față.
Fă-te bine, dle Roper.
Avem multe de discutat. Vreau să știu cine ți-a făcut asta.
E atât de frumos ! Felul în care lumina cade pe obiecte...
Nu-mi amintesc atât de multe...
E rezultatul accidentului care te-a adus aici.
- Te-a lăsat fără memorie. - O să-mi revină ?
Nu știu.
Vocea ta e... nu cum m-am așteptat.
Vorbesc ca tine, nu ? E normal, nu ? Doar suntem veri.
- Da. - Cum altfel să vorbesc ?
În niciun alt fel.
Poate că accidentul ți-a afectat creierul în moduri neașteptate.
- E foarte neobișnuit. - Nu mi-ai spus... Cum mă cheamă ?
Lily. Te cheamă Lily (Crin).
E floarea învierii și a renașterii.
De ce mă întristează asta ? De ce m-ar întrista o floare ?
Nu înțeleg... Vorbele ies din gură, dar cu atât de puțin înțeles...
Stai liniștită. O să dureze. Însă ai să înveți.
- O să-ți arăt ce e viața. - Învață-mă, vere. Sunt în voia ta.
Am să te învăț.
Am o întâlnire cu prietenul nostru de la British Museum.
Și, apoi, câteva curse de făcut. Vrei să vii cu mine ?
Am să mai rămân aici puțin. Sir Malcolm... Îți mulțumesc.
Ne vedem acasă. Te întorci înainte de lăsarea întunericului ?
Bineînțeles.
- Doriți puțină supă ? - Poftim ?
- Doriți puțină supă ? - Da, doamnă. Mulțumesc.
Pot să stau lângă dv. ?
Da, doamnă.
- Nu știu cât e de bună. - E bună, doamnă.
Numele meu e Vanessa Ives. "Domnișoară".
Dră Ives... Numele meu e John Clare.
Domnule Clare...
- Îmi dau fiori. - Cine ?
- Măicuțele. - De ce ?
Am fost crescută credincioasă. Mi-a fost greu. Aparțineți vreunei religii ?
- Îmi oferiți vreuna ? - Aveți nevoie ?
- N-am avut nevoie niciodată. - Atunci, nu ofer.
Nici nu m-aș pricepe. Atotputernicul și eu am avut o relație furtunoasă.
Nu prea cred că ne vorbim.
Am citit Biblia când eram mai tânăr. Apoi, l-am descoperit pe Wordsworth,
și vechile platitudini și parabole mi s-au părut anemice.
Inutile chiar.
Înseamnă că dl Wordsworth va fi tras la răspundere.
Nu-i vorba de asta, dră Ives.
Frumusețea vieții depășește teama de moarte.
Bunii creștini se tem de focul iadului
și, ca să-l evite, sunt buni cu aproapele lor.
Bunii păgâni nu au această teamă, așa că pot fi cine sunt, buni sau răi,
după cum le e firea.
Nu ne temem de Dumnezeu, așa că răspundem doar în fața celorlalți.
E o răspundere profundă.
Fără îndoială, pentru asta îi ajutați pe cei cu nevoi.
Eu am venit aici din motive egoiste.
Și chiar nu credeți în "ceruri" ?
Eu cred în lumea asta și în toate ființele care o umplu.
Asta mi-a fost mereu de-ajuns.
Priviți în jur: mistere sacre unde vezi cu ochii.
Și nicio altă exaltare în viață, mai presus de asta ?
"Să vezi o lume într-un fir de nisip, Un cer întreg într-o floare de câmp."
"Să ții infinitul în palmă, Să ai eternitatea într-o oră."
Cu tot respectul pentru Blake, aici văd doar suferință, nu flori de câmp.
Atunci, trebuie să priviți mai îndeaproape.
- E nevoie de dv., dră Ives. - Vin imediat.
Mă cheamă datoria. Nu sunt obișnuită să muncesc astfel.
Pantofii ăștia ridicol de mici mă chinuie de nu mai pot.
- Mulțumesc pentru supă. - Mulțumesc pentru conversație.
Aveți ochi frumoși.
- Sper că e sora ta. - Poftim ?
Sper că e sora ta. Să nu-mi spui că e soția.
Nu... E o prietenă.
Se vede clar de ce am greșit. Semănați mult.
Pielea palidă, părul închis la culoare, ochii îmbătători...
Dacă nu te supără îndrăzneala mea. Trăiesc ca să șochez, cred.
Încerc să mă înfrânez, dar nu pot. Bine, nu mă străduiesc prea tare.
Numele meu e Dorian Gray.
Angelique. Fără nume de familie. Foarte misterios, nu crezi ?
- Nu știu ce să cred. - Probabil că așa e cel mai bine.
Gândirea te îmbătrânește. E mai bine să rămâi frumos și mai negânditor.
- Ești frumos. Știai ? - Așa sunt considerat.
Nu fi rușinos. Am încercat și eu cândva. Nu mi-a reușit.
Îmi închipui.
Te-am văzut stând aici și mi-am spus...
Mă înconjor cu lucruri frumoase. Ar trebui să-mi vezi dormitorul.
Zorzoane și creton de să sufoci un cal. Și am "sufocat" ceva, nu glumă.
Ai vrea să-mi vezi dormitorul ? E aproape.
Îmi pare rău. Nu azi.
Din cauza ei ? A fetei din fotografie ? Ți-a frânt inima ?
Atâta câtă am... a frânt-o.
Îmi pare rău. Și mie mi s-a întâmplat. Dar ca femeie, nu când eram copilă.
A fost o mare durere. Am jurat să nu mi se mai întâmple.
- Și ți-ai respectat jurământul ? - Da.
Și viața mea e... mai tristă din cauza asta.
Dacă vrei vreodată să-ți repari inima, eu aici lucrez.
- Și inima ta ? - E în așteptare.
Rămâi tânăr și frumos, Dorian Gray. Ți se potrivește.
- Dnă Poole... - Sir Malcolm... Ce surpriză !
Când se va sfârși ? Graba asta de a adopta tot ce e mecanizat...
Nu-ți place confortul modern ?
În sinea mea, sunt împotrivă. Aș arunca toate roțile dințate în fluviu.
- Prefer să fie ca înainte. - Și eu gândeam la fel.
Dar dacă nu te schimbi odată cu timpurile, devii vetust.
- Și ce schimbare cauți aici ? - Un cadou pentru dra Ives.
Draga domnișoară Ives... Și eu încerc să mă hotărăsc asupra unui parfum.
Mi-ar prinde bine părerea unui bărbat. Mă ajuți ?
Dacă pot...
Acesta e vechiul meu parfum. Îmi doresc ceva nou.
- Foarte plăcut... - "Foarte plăcut." Bărbat sadea.
De parcă ai taxa la cuvânt. Poftim, ca să schimbi mirosul.
Iarăși foarte plăcut...
Și asta e alegerea mea.
Mi se pare că simt în el ceva din vremurile de demult.
Vremurile dinainte... De mult apuse.
Când vechii zei cutreierau pământul.
- Ce părere ai ? - Îmi place.
Îmi închipuiam eu.
- Da ? - A sosit oaspetele nostru.
- Domnule Lyle... - Dră Ives !
Regretabila noastră separare a triplat bucuria de a te revedea.
- Inima-mi dă pe-afară. - El e dl Ethan Chandler.
Dle Chandler ! Sunteți atât de înalt ! Mă faceți să mă simt liliputan.
- Bună ziua, dle Lyle ! - American ! Sunt pierdut !
Mergem ?
Cum ești expert în limbi moarte, ne-am gândit să apelăm la ajutorul tău.
Vom avea o altă aventură pe tărâmul traducerii ?
- Vom pătrunde în trecutul mistic ? - Dacă vrei.
Cred că dl Chandler ne va putea salva cu brio,
dacă ne vom lua la trântă cu literele.
- Am pistol și cartușieră. - Încetează !
- Bunul doctor. - Câți aventurieri suntem ?
- Cu el, suntem toți. - Mă bucur.
Nebuniile se fac cel mai bine în grupuri mici și în spații restrânse.
- Nu crezi, dle Chandler ? - Iertați-mi întârzierea.
Dl Ferdinand Lyle, dr. Victor Frankenstein.
- Îmi pare bine. - Doctore... Încântat.
Tu ești tipul care va traduce limbajul mitic ?
Nu atât de mitic pe cât crezi, tinere.
Verbis Diablo, "vorba diavolului", are rădăcini la fel de vechi ca aramaica
și se pare că e mult mai veche.
A fost în mare parte o tradiție orală, ca majoritatea limbilor acum moarte.
Dar nu am pierdut-o cu desăvârșire. Doar am uitat-o.
Și dacă ți-aș spune că se vorbește acum ? La Londra ?
M-aș declara surprins, dar nu total uluit.
Am spus că a fost în mare parte o tradiție orală. Există un exemplu scris.
Un fel de relicvă.
Într-o cutie de mult uitată, în adâncul arhivelor de la British Museum,
și nu-mi închipui că s-a uitat cineva la ea de ani și ani.
În secolul 11,
un călugăr cartuzian cunoscut drept Fratele Gregory
a început să-și piardă mințile. A spus că e posedat de un demon,
poate, de tatăl tuturor demonilor, îngerul căzut însuși.
În orice caz, acest demon îi vorbea în Verbis Diablo.
Fratele Gregory a scris pe ce a găsit la îndemână ce i se spunea.
Neavând pe atunci știința care să-i îndrume,
ceilalți călugări l-au declarat într-un final nebun și l-au încuiat undeva.
Însă consemnarea delirului lui dement se află la British Museum.
Singurul exemplu scris al acestei limbi aparent moarte.
Dacă vrem să înțelegem Verbis Diablo, de acolo trebuie să începem.
Poți să pui mâna pe relicve ? Să le aduci aici ?
Da. Ca majoritatea bogățiilor aduse prin jaf la British Museum,
sunt ignorate cu scrupulozitate.
O să le iau tot prin jaf înapoi. Oare dl Chandler ar putea să mă însoțească ?
- Cu plăcere, domnule. - O să-ți iei și cartușiera ?
Cu ambele pistoale.
Ce s-a întâmplat cu fratele Gregory ?
După ce a fost încuiat, vizitele demonului nu s-au rărit.
Era adânc cuibărit în el. Ca un blestem. Nu putea scăpa.
Și ?
După ani de recluziune și chin,
s-au convins, în sfârșit, că nu e nebun, ci posedat de diavol.
- L-au ars pe rug. - Domnul să iubească religia.
- Mulțumesc. Să mai veniți pe la noi. - Cu siguranță.
- Vă pot fi de folos ? - Aș putea s-o văd pe dra Angelique ?
Desigur. Pe aici, vă rog.
- Cred că nu veți fi dezamăgit. - Sunt sigur că nu.
Să fiți ferm cu ea. E îndărătnică. Cum sunt toți copiii.
- Sper că știi ce ai cumpărat. - Știu.
Ar trebui să mă prefac modestă, știu. E rândul tău !
Când mi-ai cerut compania, nu mă așteptam la asta.
- Mă bucur că te-am putut surprinde. - Sunt încântată, sir Malcolm.
Nu m-am mai distrat atât de bine de secole.
- Curaj, dragul meu ! - Trage puțin spre stânga.
- Dă mereu vina pe echipament ! - Vrei să încerci un pistol nou ?
Încerc orice e nou. În afară de legume.
E făcut de compania Mauser. E un prototip.
Mecanism de tragere semiautomat. Nu mai există ceva asemănător.
- Soției tale îi place să tragă ? - Nu.
- Ce îi place să facă ? - Suntem separați.
Să mă prefac că-mi pare rău ?
Nu te preface în nicio privință, dnă Poole. Nu ți s-ar potrivi.
- O să divorțați ? - E imposibil.
Scandalul legat de numele ei ar fi prea mare. Trebuie să respect asta.
Îmi pare rău.
Pistolul unui bărbat... E prelungirea brațului său.
- Ca prora unui cuirasat elegant. - În legătură cu soția mea...
Nu există dragoste între noi. Nu mai e de multă vreme.
Dar sunt legat de ea. Așa trebuie să trăiesc acum și în viitor.
Îți apreciez sinceritatea, Malcolm.
Și e întotdeauna bine să ai ceva în care să țintești.
- Nu prea am experiență cu asta. - Mă miră că ai cât de cât.
- Așa îți amintești de mine ? - Poftim ?
- Când eram tineri ? - Puțin.
Erau lungi după-amiezi de vară și noi eram tovarăși în mari aventuri.
Pirați în America Centrală sau conchistadori explorând Lumea Nouă.
- Am avut o copilărie fericită. - Eram apropiați ?
Foarte. Când erau furtuni cu trăsnete, veneai în patul meu. Nu dormeam.
Stăteam îmbrățișați până trecea furtuna.
- Le admiram pe fetele blonde ? - Eu, da.
Păreau întotdeauna mai bune. Ca îngerii.
Mă transformi într-un înger !
Sau poate doar în verișoara pe care ți-ai dorit-o întotdeauna.
Cine era el ? Celălalt bărbat, când m-am trezit. Cel ciudat.
Un bărbat pe care îl cunoșteai. Aveai de gând...
- Să mă mărit cu el ? - Da.
- Îl iubeam ? - Nu știu.
- Trebuie să-l iubesc acum ? - Asta tu decizi.
Sunt atâtea care mă înspăimântă... Nu știu ce să simt, cum să mă port.
Nici în cele mai mici privințe. Nu știu cum să stau, cum să vorbesc...
- Să nu mă lași să fiu rănită. - N-am să te las.
- Dle Chandler... - Dle Lyle...
Pe aici. Vom fi strigător la cer de circumspecți.
O să fac tot ce pot.
Pe aici.
- O știi de mult pe dra Ives ? - De o bucată de vreme.
- E o femeie extraordinară. - Așa este.
Dle Swenson ! Bună ziua ! El este... fratele meu.
I-am promis că-i arăt arhivele noastre speciale, știi...
- Cum spui tu, Ferdinand. Domnule... - Domnule.
- Fratele tău ?! - Nu sunt făcut pentru "capă și spadă".
Inima îmi bate nebunește. Simte-mi pulsul.
- Să nu leșini în brațele mele ! - Dle Chandler, cum vorbești !
Dar n-o să spună nimic. British Museum adăpostește
cea mai mare colecție de "istorie a pornografiei" din lume.
În afară de Vatican, desigur.
Oamenii se furișează mereu să mai arunce o privire.
Constantinopol... G...
Ce-i asta ?
Nu sunt un bun medievalist, dar e un blazon al unei vechi familii.
"Astfel, vor proteja câinii."
- Știi latina ! - Am fost crescut cu ea.
Se vede mereu o educație clasică. Dar e vorba de "lupi", nu de "câini".
Pe scuturi, iconografia heraldică
nu are rolul de a stârni teama dușmanului, cum s-ar crede.
Ci, mai degrabă, să invoce protecție.
Figurile sunt ghizi spirituali, totemuri cu înțeles pentru purtător.
- Balauri, grifoni... - "Astfel, vor proteja lupii."
Da, destul de sinistru. Dar de-asta îi spunem "Evul Mediu întunecat".
Am văzut lupi unde am crescut, în New Mexico. Lupi suri.
Niște vietăți enorme. Vânau în haită.
Izolau o vacă sau o oaie, lătrând și mârâind.
Dar când atacau, în sfârșit, era o tăcere desăvârșită.
În prima clipă, îi sfâșiau traheea.
Nu auzeai decât sângele țâșnind pe pământ.
Nu protejau nimic. Se hrăneau doar.
- Ce viață ai dus ! - E mult de-atunci.
Am găsit. Pe aici.
Mi-am cercetat odată blazonul familiei. Mare dezamăgire...
Doi pești împletiți pe un fundal violaceu. Pește ?!
Cum am spus: uitat de toți. Verbis Diablo.
- Are colici în seara asta. - Sau crezi că-i ies dinții ?
Alfred ?
N-am mai subtilizat niciodată comori naționale.
- Ai întâmpinat greutăți ? - Mi-a stat inima în loc !
Dră Ives... Dl Chandler a fost un erou, după cum îți poți închipui,
dar îmi place să cred că m-am achitat și eu vitejește de datorie.
E născut pentru acțiune.
Ce sunt astea ?
Lucruri pe care Gregory a reușit să scrie cuvintele demonului.
Aici e ceva în latină.
- Și, aici, în arabă. - Un adevărat turn al lui Babel.
Cine se pricepe la puzzle-uri ?
- Doctore ? - Aici, jos !
Cosmetic, e transformată. Cine ar putea-o recunoaște pe femeia dinainte ?
Da...
Bună !
- Vorbirea i-a revenit rapid. - Și memoria ?
Nu. Nu-mi amintesc de tine.
Am fost... prieteni.
- Da. - Ne vei permite să ne întâlnim iar ?
O să dureze. Fiți răbdători unul cu celălalt.
Lily, dă-mi voie să ți-l prezint...
- John Clare. - Pe domnul Clare.
Nu e ce te-ai așteptat. Îmi dau seama.
La început, m-ai crezut o escroacă, deși una grozav de bună.
O spiritistă teatrală, fără pereche, nu-i așa ?
Dar apoi, ocultistul amator s-a trezit că a intrat într-o lume foarte reală.
Nu trebuie să-ți amintesc care sunt consecințele lipsei de loialitate, nu ?
Toate fotografiile acelea... Atât de indiscrete !
Nu-mi închipui ce ar spune despre ele directorii de la muzeu.
Sau domnii din presă. Ba, de fapt, îmi pot închipui.
Mai întâi, ți-ai pierde slujba. Apoi, poziția în societate.
Și banii soției.
Ai rămâne doar un sodomit bătrân, cu prea mult ruj și cu o perucă excentrică.
Să știi că părul meu e cu totul natural !
Bravo ! Așa că delectează-mă. Ce știu ei ?
Nimic. Pot să-i duc pe ce căi vrei tu.
Nu. Las-o să urmeze dâra de firimituri până la mine.
- De ce te interesează dra Ives ? - Cățeaua aia nu e treaba ta !
Însă vorbește-mi despre el. Despre bărbat.
Domnul Chandler ?
E un om simplu. Necomplicat. Ca toți americanii.
Îl ai ?
Rămâi aici, omulețule.
Ați urmărit serialul POVEȘTI DE GROAZĂ
Seria II Sfârșitul episodului 2
Traducerea și adaptarea ANCA RĂZUȘ - DIMANCEA