Tegyük fel, megismerhetnék a legjobb barátjuk titkait!
Nem? Őszintén?
Biztos, hogy ezekre egy csöppet sem kíváncsiak?
Milyen titkok? Nekem egy sincs.
Aki hozzám hasonlóan zárdában nő fel, önzetlen, nem vágyik nagyzolásra.
Alaposabban át kell gondolnom. Szóljon inkább Josefina!
Én azt vallom, hogy nem illik firtatni mások titkait.
Okkal rejtegetik a vágyaikat, az álmaikat, nemde?
Többé nem kell eltitkolnunk.
Egyébként is miért álmodoznánk arról, ami elképzelhetetlen?
Jól mondom? Lehetetlen. Nemde?
Igen, tudom, miben reménykednek mások.
Lennél a feleségem?
Mire számítottak? Egy romantikus jelenetre Torres úrral?
Nem tanultak eddig semmit? A kézikönyv hatodik leckéje:
Az álmodozás luxus,
ami a gardedám számára tilos.
Habár néha legszívesebben széttépném a könyvet.
Különösen az efféle pillanatokban.
Don Pedro, úgy tekintek önre, mint az apámra. Nem, az önöké,
mintha a saját családom lenne. Ezért szeretnék őszinte lenni önhöz.
Nem vehetem nőül Cristinát, mert szerelmet érzek valaki más iránt.
Élvezzék ezt a tünékeny boldogságot,
mert szerelmi történetünkbe hamarosan belecsap egy villám.
TIZENKÉT ÓRÁVAL KORÁBBAN
Ha hívő lennék, imádkoznék, de így csak az orvosokban bízom.
Kisasszony!
Megint megtörtént? Most ki halt meg?
Cristina kisasszony nem érzi jól magát. Csak kérem, nézzen rá!
Hiszen ő még csak kezdő, a tudása nem elég…
Ez a kezdő jól tudja, mitől szenvedsz. Kotnyelesitisz. Feküdj vissza! Nosza!
Cristina kisasszony, jól van?
Igen, megvagyok.
Ne hazudjon! Láttam a húgát és Bianda kisasszonyt
belépni. Nyissa ki!
Nyissa ki, vagy szólok Don Pedrónak!
Sara, menjen!
Édes istenem!
Hányadik hónapban van?
Talán a másodikban.
Az az Eduardo! Micsoda gazember!
Ön tudott erről?
Jól van. Semmi baj!
Hívnunk kell Aquilar doktort!
Majd én megyek. Én gyorsabb vagyok.
Maradjon csak! Már így is eleget tett.
Valójában igaza van. Legalább nem hajított le a lépcsőn.
Ez fáj?
Nem.
Súlyos?
Számos állapotos nőnél tapasztalható vérzés, ez nem jár mindig vetéléssel.
A vér ugyan ijesztő, de ne féljen!
Már legalább negyedórája próbálja meggyújtani.
Majd reggel elintézi.
Mindent időben kell elvégezni, különben felfordulás lesz a vége.
Csak segíteni akartam.
Mert okosabbnak hiszi magát.
Ha az volnék, most nem lenne baj.
Ebben igaza van, de jelenleg van, ami ennél fontosabb.
Hogy ez csak ijedtség legyen?
Úgy érzem, nem látja át tisztán a helyzetet.
Cristina kisasszony még fiatal. Lehet több gyermeke.
Nem tudja, milyen egy anyának elveszíteni
a gyermekét!
Elnézést, ha nyers voltam!
Ám mindenkinek jobb lenne, Cristina kisasszonynak, önnek,
és persze Santiago úrnak is.
Ugye jól gondolom, hogy beleszeretett?
Kérem!
Nem kedvelem önt. Már az első pillanatban láttam,
hogy van köztük valami.
Én meg tudtam, hogy volt önök között valami.
Vagy azt hiszi, becsaptak a kis színjátékkal?
-Á! Milyen éleslátó! -Miképp ön is.
Bár nem ez az egyetlen közös bennünk.
-Gazember! Disznó! Nyomorult! -Az orrom! A szentségit!
Micsoda vademberek! Szent Szűz Mária!
Öt év telt el, öt év telt el és egy tejfölösképűvel
verekszem érte.
Egy idióta vagyok.
Ezt nem cáfolom.
Ugyanúgy faképnél hagyja majd, ahogy engem is!
Úgysem győzhet meg.
Többé nem háborgatom.
Ám ismerem őt. És, amikor úgy gondolja, minden csodálatos, faképnél hagyja.
Menekülés gyanánt csapott fel gardedámnak és ez sosem fog változni.
Don Pedro!
Ne!
Tűnjön az utamból!
-Cristina már így is eleget szenvedett! -Ne mondja meg, mit érez
az a lány! Én neveltem fel!
Erre gondoltam. Így nézzen szembe az apjával?
Ne higgye, hogy előre tudja, mit akarok mondani!
De jól tudom, mire gondol.
Kérem, ne legyen nevetséges! Eszemben sincs beárulni!
Nincs?
Nem fogom. De orvos jött a házba, nem igaz?
Így van.
Akkor közölnünk kell vele! Nem rejtegethetjük. Odébb menne, kérem?
Nincs sok időnk!
Az apjuk odalent van.
-Doktor úr, kérem, ne! -Sara, ne!
Ne féljenek! Angustías vele van.
-Menjen már! Eresszen! Menjen az utamból! -Ugyan, kérem szépen, csillapodjon le!
Ne kérjen tőlem lehetetlent! Nálunk van egy kuruzsló!
Igen, tudom, én is, de akkor sem kellene felmennie.
Miért?
Mert épp a leányát vizsgálja.
És?
Lássa be, Cristina kisasszony már egy felnőtt nő.
Így szemérmes és szégyenlős. Nincs komoly baja!
Gondolja, akkor megkérném önt,
hogy igyunk egy pohárkával?
Most inna velem?
Valahányszor megkínálom, elutasítja.
Hiszen csak egyszer élünk.
Pedro!
Julián! Hogy van a lányom?
Csupán vérszegény. Vashiányos. Az ő korában ez gyakori.
Pihenjen és egyen rendesen!
Néhány napja elájult mindenféle ok nélkül. Biztosan nincs semmi komoly baja?
Nincs.
Bemehetek?
Csak nyugodtan!
Még nem múlt el a veszély. Cristinának kímélnie kell
a testét és az idegeit is.
Köszönjük, doktor úr!
Nem is értem, hogy vehetett rá erre.
Kiengedem, doktor úr!
Bosszantó, hogy nem tehetek érte semmit.
Ez érthető.
Ő a nővére.
Ugyanakkor úgy tűnik, ön mindig jól tudja, mit kell tennünk.
Mert sokkal idősebb vagyok.
Már többet éltem.
-De nem tudjuk, hogy a kisbaba… -Higgyen!
Nem biztos, hogy ő is balszerencsés!
Értik már, miért mellékesek a vágyaim?
Ezek után nem hagyhatom cserben!
Mert sajnos jól ismerem ezt az érzést.
Akkor is, ha ez azzal jár, amivel jár.
Jó reggelt, Inés! Nahát, Sara, azt hittem, az egyetemen vagy!
Ne tartsd fel! Elkések fiziológiáról.
Jó napot!
Igen, már üdvözöltem.
-Beszélek Don Pedróval és Christinával. -Most nem alkalmas az idő.
Ez kész katasztrófa! Nem fér a fejembe. Nem értem, miért nincs a posta a
-dolgozószobámban, ahol volt! -Egész éjjel fent volt.
Talán odébb tette, vagy esetleg…
Talán nem hisz nekem? Ez hihetetlen! Hihetetlen!
Don Pedro!
Bocsáss meg! Nem vettelek észre. Mit kívánsz?
Beszélnék önnel, de látom, nem sokat aludt. Most nem zavarom inkább.
Cristina beteg.
Aguilar doktor szerint vashiány és csak pihennie kell és rendesen enni.
-Megkönnyebbülés, hogy nincs semmi komoly. -Igen, nehéz éjszakánk volt.
Gyere fel a dolgozószobámba!
Mit gondolsz a kuruzslókról?
Ha így fogalmaz…
Az Isabellel történtek óta felzaklat, ha orvos jön ide.
Hová lett az az átkozott posta?
Don Pedro!
Látod? Képtelen vagyok a közelében
tisztán gondolkodni. És most a családban is lesz egy orvos.
Korábban elképzelhetetlen dolgok történnek itt!
Némelyik sajnálatos, ám van köztük nagyszerű is. Például,
hogy Cristinának udvarolsz.
Ez az egyetlen, ami boldoggá tesz.
Szükségem van egy pohár sherryre, hogy lecsillapítsa az idegeimet.
Tudja, mit?
Én is kérnék.
Mikor ittál te kora délelőtt?
Azt hiszem, soha.
Én mondom,
ha bármi történne velem…
Persze, hogyne.
A lányai a családom, és…
mindig számíthatnak rám.
Mit akarsz? Részegen kitántorogni?
Amúgy miről akartál beszélni velem?
Semmi fontosról.
Ne, ne, ne! Ó, tudtam, hogy ez lesz a vége!
Te csak ne csitítgass engem!
Jaj, istenem!
Nem tudom, megakadályozhatom-e, hogy anyád hozzáadjon a fiatalúrhoz. De mondd
-csak, valóban hozzá akarsz menni? -Esther!
Te még mindig lustálkodsz, lányom?
Miért mosolyogsz? Mi lelt téged?
Jó kedvem van, mert kezdődik a nap.
Ó, csak hogy ez elszomorít. Mencíáék küldték.
Vashiányos?
Szegény Cristina! Meglátogatom és lemondom a
találkozót a fiatalúrral.
Lemondhatod, csak ne lustálkodj! Cristina vár rád! Nosza!
Anyámat csak hagyd rám! Itt vagy ott?
Ez egyáltalán nem tréfás!
Jó reggel, Dona… Dona Paquita! Ma a szokásosnál is elegánsabb.
A fiam ma nem jön, így kihasználom ezt a napot.
Ó! Lázaro fiatalúr nem jön?
Vagy ezernyi üzleti tervéből egy sem valósul meg.
Úgyhogy ma lenne az ön számára egy kis feladatom. Most jött el az ideje.
Szegény kuzinom halála borzasztóan megrázott,
nehezen tudtam feldolgozni, de ma arra ébredtem,
hogy elég ebből!
Addig kell élveznünk az életet,
amíg lehet!
Ó, Dona Paquita, ha tudná, mennyire örülök! Tudja is, milyen úriemberre
-vágyik? -Ugye?
Természetesen. Miért is ne tudnám?
Olyan férfira vágyom, aki kedves és brutális is.
Dona Paquita!
Ugyan! Ne legyen ilyen prűd! Menjünk!
Mit szól?
Ernesto de la Cuadra, nős és tetemes az adóssága.
Eufrasio Castro megbámult.
Azért, mert bandzsa, Dona Paquita.
Engem nem zavar.
Már kimerültem. Két órája sétálgatunk
és nem történt semmi!
Bár hallgatna rám és nem alkalmatlan férfiakat bámulna!
Tudja mit, Dona Paquita? Amikor gardedám lettem, nehezen tanultam,
de Elena és Josefina megtanították,
hogy egy boldog gardedám boldoggá tesz másokat is.
Még nem nyerted meg. El kell találni a szívét.
Kegyetlenség! Nagyon tetszik!
Tudtam, hogy a sokkterápia hatásos lesz!
Tehát egészséges, ha kiéljük valamin a haragunkat?
Tudod, szerintem egy nő egyedül is boldogul,
nincs szüksége férfira semmilyen téren. Még élvezetszerzéshez sem.
Mit mondtál?
Azt, hogy éhes. Rendelnél harapnivalót? Elkísérné őt, Josefina?
Természetesen. Megyünk?
Érthető, hogy nem akarsz férfit,
különösen tudván azt,
miben lelsz élvezetet.
Azt mondom, rosszabb lenne letagadni. Képtelen lennék csak azért,
mert bűnnek tartják. Hogy lehetne a szerelem bűn?
Akár mindent elveszítenél érte?
Szerinted mindezt a hírek okozták?
Gondolsz még Eduardóra?
Adj egy nyilat!
Ügyes!
Nem, nem, menjen csak, don Pedro, én most nem zavarom.
Szólok Zapico kisasszonynak, hogy itt van. Bocsásson meg!
Máris távozik? Ha mégsem, várakozhatna itt velem.
Úgy vélem, illene összebarátkoznunk. Mivel Cristina és Esther a legjobb
barátok, így a jegyeseiknek is bölcs lenne közelebbről…
Monsalve!
Tessék?
Ki mondta, hogy Cristinával jegyben járunk?
Á, rebesgetik.
Rebesgetik?
Város szerte.
Valóban?
Ühüm, igen.
Milyen pletykás ez a város!
Bocsásson meg, ha felzaklattam! Á! Ezek szerint még nem… még nem kérte meg, ugye?
Tökéletesen megértem. Nem vagyunk még bizalmasok. De már érezhető a kötelék
köztünk, persze és egyébként is, nekem kell elkezdenem. Megteszem az első lépést.
-Csak árulja el, kérem! -Monsalve!
Monsalve fiatalúr, meglepett.
Tudom, elhalasztottuk a találkánkat, de az édesanyja biztatott rá,
hogy mindenképpen keressem fel itt.
Igen, anyám roppant figyelmes.
Virág Mencía kisasszonynak és önnek is. Sétálunk?
Mióta ismerem, nem múlik el nap anélkül, hogy ne gondolnék önre.
Nem találok szavakat. Ki ne kívánná, hogy ön udvaroljon neki? Ám bevallom,
szeretnék szabályos udvarlást, ahogy az illem megköveteli.
Ez természetes. Rövid udvarlás a leánykérés előtt.
Kettő, három, talán öt hónap?
Egy év elég lesz, netán kettő.
Egy év?
Rám nem érdemes annyit várni? Meglehet, hogy mégsem rám lenne szüksége.
Nem, nem, nem, önre örökké is várnék.
Boldoggá szeretném tenni.
Ön mellett bizonyosan az leszek.
Angustías, beszélni kívánok a Mencía lányokkal!
Sajnálom, de Sara elment az egyetemre, Cristina pedig gyengélkedik.
Most nem fogadhatják.
Átadná a bocsánatkérésemet? Ajánlatot tettem Bianda kisasszonynak.
De ezzel nem akartam én semmi rosszat. Most nézze meg!
Az édesapja?
Az árnyékom, Angustías! Az árnyékom. Még a budoárba is követ. Ha így haladok,
hajadonként gardedámnak kell állnom, vagy rosszabb, nevelőnőnek!
Ne féljen! Nem bántott meg. Amúgy is alkalmatlan nevelőnőnek.
Megmondom, mi lenne a megoldás. A megbocsájtás.
Azok után, amit Alicia tett?
A bölcs a hibáiból tanul. Ezért jött ide. Megbocsát és viszlát az árnyéknak!
Ez igazán kecsegtető.
Jaj, fiam miért búslakodsz? Úgy festesz, mint egy Ficus carica,
más néven egy fügefa.
Ismeri Eufrasio Castrót?
Természetesen. Az egyik szeme balra néz, a másik jobbra.
Említette, hogy látta önt parádézni ma reggel a korzón. Mint egy házasodni
készülő leány.
Ezt mondta neked? Lehet, hogy bandzsa, de jó a szeme.
Nem látja be, milyen helytelen viselkedés ez?
Hiszen ön anya, az ég szerelmére!
Tán bűn lenne, hogy szeretném az életemet
egy társ mellett leélni?
Itt vagyok én, hiszen a fia vagyok!
A gyerekek végül kirepülnek a fészekből. Neked hosszú időbe telik. Mikor indulnál?
Ne terelje el a beszélgetést!
Ezt a beszélgetést befejeztük! És be kell vallanom, hogy igaz.
Valóban férjet keresek. Törődj bele! És ne rontsd el a napomat!
Ó, nahát! Nem is tudtam, hogy itt van.
Anyám megkérte, hogy keressen neki férjet.
Lássuk be, gardedám vagyok, ám, ha ön ezt nem…
Badarság! Csak haszonleső özvegyek és agglegények érnék be anyámmal. Ha el kell
bocsájtanom, megteszem!
Engem csakis az édesanyja bocsájthat el. És ma csodálatosan napja van.
Nem láttam ilyen boldognak, valójában talán még sohasem.
És ha haszonlesők miatt aggódik, őket elzavarom.
Habár, attól tartok, nem biztos, hogy mindtől meg tudok szabadulni.
Ezzel rám célzott, Adela?
Mitől tart így? Hogy az édesanyja esetleges házassága
megfosztja az örökségétől?
Én tán nem vádolhatnám önt ugyanezzel? Az a melltű, az alattomos csók!
Anyám tán nem helytelenítené, ami az éjjel köztünk történt?
Hibáztam. Helytelen volt megcsókolni, de ne féljen…
Az volt tévedés, hogy nem nagyobb szenvedéllyel csókoltam!
-Fiatalúr, épp vitázunk. -És nem hozza izgalomba?
Nem tudom, még nem is gondoltam rá.
Ön az egyetlen, aki elnémíthat és gyűlölöm ezért,
ugyanakkor megőrjít!
Békekötés?
Hol írjam alá?
-Mi történt? Nem tudott felkelni? -Elárulom, ha segít valamiben.
Előadás van.
Csak volt előadás.
Rossz hatással van rám, kisasszony.
Senki sem használja és szükségem van rá.
Miért nem akartad, hogy elkísérjen a barátod?
Így nincs lehetőségem megköszönni neki a széket.
Muszáj volt kihangsúlyoznod barát szót?
A nővére kíváncsisága érthető. Még nem is mesélt Camillóról.
Mert ő csupán egy évfolyamtársam, ez minden. És nem…
-Szerinted nem jóképű? -Nem is fontos.
Nem is tudom. Még nem figyeltem meg.
És orvos lesz belőle.
És?
Megfelelő udvarló lenne egy kis tudálékosnak.
Ejnye!
Hogyhogy nem vetted még fontolóra? Megvan benne a tökéletes
udvarló minden jegye.
Elnézést! Már elkészült az ebéd a kertben. Mehetnek.
Még át kell öltöznöm.
Elnézést kérünk. A húgom átöltözött.
Igazán ragyogó vagy!
Már jobban vagyok, hála Bianda kisasszonynak.
Gyorsan cselekedett.
Ugyan! Semmiség volt.
És szerencsére nem komoly.
Mindnyájan hálásak vagyunk önnek! Santiago?
Elkísérlek.
Jó étvágyat az ebédhez!
Ez a posta?
Á, igen. Igen, igen. Tessék! Ezt a kuzinom küldte, Soledad.
CRISTINA MENCÍA KISASSZONY RÉSZÉRE
EDUARDO ESPINOSE DE MONIER PÁRIZS
Muszáj szerelmi lottót? Nem lenne jobb mondjuk a nyuszipuszi, vagy…
Ó, imádom a nyuszipuszi játékot!
Nehogy azt mondja, hogy zavarba jön egy
kis szerelmi lottótól!
Még hogy én? Dehogy. Pusztán a kisasszonyt féltem.
Nem szeretném, ha megbotránkozna.
Engem nehéz megbotránkoztatni. És végre pletykálkodhatok anélkül,
hogy kémkednem kellene.
Nem vagy nagyon kimerült?
Jól vagyok.
Úgy látom, jót tesz neked a nap. Velem ellentétben.
Emlékszel arra a vasárnapra, a folyónál? Napszúrást kaptál és elájultál.
Nem is feledkeztél meg a napernyőről, csak imponálni akartál.
Igen, imponálni akartam, de rosszul sült el.
Milyen sok időbe telt ráébrednem, hogy szerettek. Mindnyájan, köztük te is.
A kétségeid dacára itt vagy.
Cristina!
Egyébként is érthető, hogy valaki más is tetszik.
De azután, ami velem történt, tudom, hogy a szerelem más. Pont ilyen.
Á! Na, erre vártam! Kezdjük is!
Melyik legyen? Melyik legyen?
Egy kérdés. És olyan, amilyet szeretek.
A kedveseddel sétálgatsz, a gardedámod megáll beszélgetni.
Most először maradtok kettesben. Mit teszel?
Azt tudom, hogy én mit tennék.
Azokat kérdem, akiknek van szívük.
El kell árulnod.
Lassan közel húzom magamhoz, egészen közel,
hogy érezzem az arcomon a lehelete melegét.
Majd egy pillanatra a kezét gyorsan megérintem.
-Ó, persze, ez jellemző rád. -Az, hogy kicsit összeér a
kezünk, épp elég, ugye, Monsalve úr?
Ó, igen.
Vallomás jön. Ki az a személy, aki folyton kitölti a gondolataidat?
Még a fürdőben is.
És az illetőnek is válaszolnia kell.
Kérem, Torres úr!
Rajta, Santiago! Vallja be!
Nekem…
Nem… nem muszáj elmondanod.
Remek, mert nem mindenki képes úgy kitárni a lelkét, mint Esther.
Megértem. Én a kihívást választanám.
Hozz nekem még gyümölcslevet!
Tényleg? Ez a kihívás a feladata?
Talán én szóljak a szolgálólánynak? Most kapóra jön.
Elfogadom.
Következő?
Több feladat is van a szerelmi lottóban.
Jól van, én jövök.
Ez biztosan unalmas lesz.
Jó, igaz, nekem nincs semmi rejtegetnivalóm,
így megértem, hogy unalmasnak tartjátok, de ez szerintem csak józan ész.
Vallomás.
Csakis az igazat vallhatod.
Ott van. Mit mondhatnék? Nem tudom. Majd rögtönzök, abban ügyes vagyok.
Nem hittem, hogy eljön.
Az éjjel találkoztam a márkival és ő elmondta, hogy miután elszöktek,
ön minden magyarázat nélkül elhagyta, ezért úgy döntöttem,
bevallok mindent a Mencía családnak, annak okán, amit ön iránt érzek.
Rosszkor tenne vallomást.
Akkor is megteszem.
Csak esküdjön meg, hogy nem hagy el, mint a márkit!
Tudom, mit kell tennem.
Santiago, valóban nagyon kedvelem.
Szökjünk el! Meneküljünk, mi ketten! Együtt.
Tessék?
Folyton csak önre gondolok,
és tudom, hogy itt nem lennénk boldogok.
Szálljunk fel az első expresszre! Az első expresszre,
ami elmegy mindegy, hová, akárhová!
De hová?
Persze, hogy nem.
Mindez színjáték volt?
Hát nincs önben semmi szégyenérzet?
Pusztán szembesítettem a valósággal.
Mit kellene tennünk, hogy együtt legyünk?
Szökjünk el! Hogy aztán ott hagyjon a pácban,
mint a márkit, mert nem tudja, hogy kell szeretni.
Hű, mily' költői! Meglehet, elhagynám, vagy ön hagyna el engem.
A szerelem nem tündérmese. Felfogja, mennyi nehézséggel járna?
Ilyen… ilyen… ilyen előre nem gondolkodtam.
Reméltem is, hogy nemet mond, mert én józanabbul gondolkodom.
Inkább cinikusabban.
Élné az életét, ami csodás,
de úgy vélem, a vonzalom nem elég ahhoz, hogy eldobjon mindent.
Ön elviselhetetlen. Mondtam már?
Azért haragszik, mert igazam van.
Képtelen lenne elárulni Cristinát, különösen most.
Akkor mit tegyünk?
Járjuk tovább a magunk útját és szívesen emlékszünk vissza a közös időkre.
Legalábbis én.
Sok szerencsét önnek, Bianda kisasszony.
Önnek is, Torres úr.
Legyen boldog Cristinával!
Látják? Álmodozni naivitás.
Ne legyen ilyen borúlátó, Bianda kisasszony! Ahol szerelem van,
ott mindig van remény is.
Kész is van. Tökéletes.
Fiam, ügyelj jobban a testtartásodra! Úgy állsz itt, mint egy kikötői munkás.
Bárcsak az lennék!
Ne légy ilyen színpadias!
Anyám, mindebből nem kérek! Gyűlölöm a békát, Párizst meg a brióst!
Idővel majd megszokod.
Nem! Nem akarok hozzászokni!
Mi a baj?
Szeretem Cristinát! Őt akarom!
Ne merészeld! Az a senki fontosabb a családodnál?
Ő nem egy senki.
Tudod, mekkora hozománya van egy hercegnőnek?
Anyám! Felőlem lehet akkora, mint Sába királynőjének. Más módon is megmenthetném
a családunkat, ön mégis boldogtalanná tett.
Cristina életem szerelme.
-Innen már nincs visszaút. -Eduardo! Fiam!
Megmondtam, hogy még közel sincs vége a mesénknek. Ám,
ha a klasszikus "folytatjuk" feliratra várnak,
kívánságuk számomra parancs.