Чи хотіли б ви знати всі таємниці своїх друзів?
Ні? Впевнені?
Невже вас навіть трішечки не з'їдає цікавість?
Мої таємниці? Ні, в мене жодних.
Виховання в монастирі зробило мене безкорисливою…
І без претензій на розкіш.
Хоча, треба поміркувати… Черга Хосефіни.
Це дуже непристойно – цікавитись чужими таємницями.
Якщо ці бажання потаємні, на це є причини. Так?
Я вже не хочу приховувати.
І тим паче, навіщо думати про те,
чого не станеться ніколи? І нізащо… Це неможливо. Так?
Так… Я знаю, чого ви хочете.
Ти вийдеш за мене?
Хіба не цього? А романтичної сцени, де я й сеньйор Торрес?
Так і не затямили?
Настанова номер шість: «Мріяти — це розкіш,
яку компаньйонка собі не дозволяє».
Хоча навіть мені кортить порвати… ті Настанови.
Особливо у такі моменти.
Доне Педро, ви мені як… батько рідний. Ні, вся сім'я. Сім'я Менсія мені як рідна.
Ось так.
І тому я буду з вами відвертий. Я не можу одружитися з Крістіною.
Тому що маю почуття… до іншої жінки.
Насолоджуйтесь цією щасливою миттю.
Бо саме зараз наша історія кохання поверне не в той бік.
ЗА 12 ГОДИН ДО ЦЬОГО
Була б віруючою – молилася б, але мушу довіряти медицині.
Сеньйорито… Ходімо зі мною.
Знову те саме? Хто помер?
Крістіна погано почувається. Це ненадовго.
-Вона початківиця… Навряд чи ненадовго. -"Початківиця" знає, на що ти
хворієш. На «балакучість». Лягай спати.
Сеньйорито Крістіно, з вами все гаразд?
Так, я в порядку.
Не обманюйте! Я бачила,
як зайшли Сара й сеньйорита Б'янда. Швидше!
Відчиніть, або я скажу дону Педро!
Саро, відчиніть.
Господи.
Який термін?
Пару місяців.
Едуардо… паскуда клятий.
Ви знали? Добре. Спокійно.
Треба кликати лікаря.
Краще я піду. Так буде швидше.
Залишайтесь. Досить з вас.
Вона має рацію. Добре, хоч зі сходів не скинула.
Так боляче?
Ні… Це погано?
У багатьох буває кровотеча в перші місяці. Можна сплутати з викиднем.
Кров усіх лякає… Не хвилюйтесь.
Вже п'ятнадцять хвилин намагається запалити.
Полагодите вранці.
Все треба вирішувати вчасно… Тому що далі буде тільки гірше.
Я хотіла допомогти.
Ви ж в нас найрозумніша.
Тоді цього не було б.
Ваша правда… Та на разі важливо одне.
Хай це не справдиться.
Не треба так близько до серця це брати… Сеньйорита Крістіна - молода жінка…
Ще будуть діти!
Знали б, як це - втратити дитину, ви б так не говорили.
Пробачте за різкість.
Але так було б краще для всіх… Для сеньйорити Крістіни. Для вас!
Навіть для сеньйора Сантьяґо.
Закохався в неї, так?
Ти мені не подобаєшся. І я одразу збагнув, що між вами щось є.
А я – що між вами щось було… Чи думав, я куплюсь на твою виставу?
А! Спостережливий!
Як і ти… Та це не єдине, що нас об'єднує.
Минуло п'ять років, а я кулаками махаю з якимось писакою…
Який йолоп.
І не заперечиш.
Залишить тебе ні з чим, як і мене колись.
Не відмовляй мене.
Я більше не втручатимусь.
Та я її знаю. Коли тобі здасться, що все чудово… вона піде.
Вона для цього й стала компаньйонкою, і цього не змінити.
Дон Педро!
Ні!
-Геть з дороги! -Ви скажете, що Крістіні зле.
Не вам судити про її стан! Я її виховала!
Ото ж бо! І хай її батько бачить?
Не треба вигадувати. Я цього не казала!
Але ви подумали.
Тільки не верзіть дурниць. Навіщо це мені треба?
Ні?
Авжеж, ні! Але лікар у його домі. Правильно?
Правильно.
Про це доведеться сказати! Ми його не заховаємо.
Тож відійдіть.
Часу немає… Ваш батько внизу.
-Докторе, будь ласка… -Саро… Ні.
Не хвилюйтесь… З ним Анґустіас.
-Е… Дайте мені… Дайте мені пройти! -Тихо, тихо. Все, Доне
Педро. Заспокойтесь.
Н-не просіть мене про таке! У мене коновал удома!
Так, я знаю, проте… вам не варто підніматися нагору.
Чому?
Бо… він… проводить огляд.
І?
Річ у тім, що… сеньйорита Крістіна… уже жінка.
Вона вже соромиться… Але нічого серйозного.
Чи ви… вважаєте, я пила б з вами, якби хвилювалась?
Питимете? Коли я частую, ви відмовляєтесь.
Ми живемо один раз.
Педро.
Хуліане… Як моя донька?
У неї хлороз… Е, анемія… Трапляється в її віці… Їсти й відпочивати.
Днями вона зомліла під час танцю без видимих
причин. Точно нічого серйозного?
Ні.
До неї можна?
Звісно.
Небезпека не минула. Крістіні заборонені фізичні
навантаження та хвилювання.
Дякую, докторе.
Не розумію, як ви мене вмовили.
Я проведу вас.
Я просто стояла як укопана.
Це нормально… Ви ж сестри.
І все ж таки, ви… завжди знаєте, що робити.
Я старша ніж ви… Я більше бачила.
-І невідомо, чи дитина… -Вірте… Хай їй пощастить більше ніж іншим.
Тепер ви розумієте, чому мої бажання не мають значення?
Я не пробачила б собі, якби її покинула… Бо я, на жаль, знаю, що це таке.
Навіть якщо це означає… те, що означає.
Вітаю, Інес… Саро, я думав, ти на заняттях.
Не затримуй, я вже пропустила фізіологію.
Вітаю.
Так, я вже привіталась.
Я поговорю з доном Педро й Крістіною.
Зараз не найкращий час.
Який безлад! Я нічого не розумію. Чому листи не в кабінеті, де їм і місце?
Ви не спали всю ніч. Може, кудись переклали або…
Сумніваєшся в мені, Марто? Це неймовірно! Неймовірно!
Доне Педро.
Вибач, Сантьяґо, я не помітив. Що ти тут робиш?
Хотів поговорити. Проте… ви зайнятий, тож я… я потім… зайду.
Крістіна хвора. Доктор Аґілар каже, це… анемія… І їй треба…
відпочивати й добре їсти.
-Нічого серйозного – це ж добре. -Так, так, але ніч була
важка. Ходімо в кабінет. Ходімо!
Що думаєш про коновалів?
Якщо так називати…
Після історії з Ізабель, я не можу бути спокійним,
коли вдома лікар.
Де цей клятий лист?
Доне Педро.
От бачиш: не можу зібратись, коли в нас вдома лікар.
А тепер в нашій сім'ї буде свій.
В цьому домі відбувається таке, що й не уявляєш.
Щось… погане… а щось - досить чудове… Як ваші стосунки з Крістіною.
Єдине, що тепер мене радує…
Треба випити хересу, щоб заспокоїти нерви.
Знаєте…
Я з вами.
Відколи ти п'єш в такий час?
Та це… вперше.
Якщо колись… Якщо зі мною щось станеться…
Так, так, так.
Вони моя сім'я, і…
я завжди буду з ними.
Ти що, хочеш… вийти звідси п'яним?
То нащо ти приїхав?
Це неважливо.
Ні, ні, ні, ні. Я знала, що це станеться.
-Т-с-с… -Не тсикай мені… Боже мій.
Як мені переконати твою матір… не видавати тебе за Монсальве.
-Ти… Ти справді хочеш за нього? -Естер!
Досі у ліжку лежиш
Чому усміхаєшся? Що сталось?
Бо прокинулась у гарному настрої.
Недовго тобі ніжитись. Це від Менсія.
Хлороз?
Бідна Крістіна… Я її провідаю. Скасую зустріч із сеньйором Монсальве.
Скасовуй, якщо хочеш, але вставай. Крістіна чекає.
Я розберуся з мамою… Ти вилазиш?
Не смішно геть.
Доброго ранку, доньє… Доньє Пакіто, ви сьогодні елегантніша, ніж зазвичай.
Мій син не прийде, тож я цим скористаюсь.
Що? Сеньйора не буде?
Тисячі його ділових угод не мають кінця-краю.
Присвятимо цей день твоїм обов'язкам… Чудова нагода.
Я так довго… не могла… змиритися із втратою своєї кузини.
А сьогодні вранці прокинулась і подумала: "Поки життя триває, треба йому радіти!"
Ой, доньє Пакіто, ви й не уявляєте, яка я рада! Маєте побажання щодо кавалера?
Так…
Авжеж, маю. Авжеж.
Потрібен той… хто може довго та грубо.
Доньє Пакіто!
Так… Не будь такою цнотливою.
Цей?
Ернесто де ла Куадра, одружений і з купою боргів.
Еуфразіо Кастро на мене глянув.
Він косоокий, доньє Пакіто.
Буває.
Я стомилась. Дві години ходити – і "не той,
не той, не той".
Якби ви послухали мене й не дивились не на тих чоловіків…
Знаєте, доньє Пакіто? Коли я тільки починала,
було важко все вловити.
Та Елена й Хосефіна навчили, що… компаньйонка щаслива, коли щаслива пані.
Не поспішайте. Треба влучити в серце.
Так по-садистськи. Обожнюю.
Я знала, що шокова терапія подіє.
Кажеш, що виплескувати гнів і
ненависть – це корисно?
Я кажу, що насправді ми, жінки, досить самодостатні.
І чоловіки нам не потрібні. Навіть для задоволення.
Що ти сказала?
Що вона голодна. Принесеш нам щось? Підеш з нею, Хосефіно?
М.
Звісно… Ходімо?
Який докір чоловікам, враховуючи твої нещодавні розваги.
Що ж, було б гірше це заперечувати. Не хочу. І не вірю, що ми зогрішили…
Кохання - це не гріх.
Ризикнула б для неї всім?
Думаєш, це через новину про Едуардо?
Досі про нього думаєш?
Дай дротик.
Є!
Ні, ви йдіть, ідіть, Доне Педро. Я її… не турбуватиму.
Я повідомлю сеньйориті Запіко, що ви тут. З вашого дозволу.
Уже йдете? Не складете… мені компанію, поки чекаю?
Думаю, нам треба подружитися… Оскільки Крістіна…
та Естер - найкращі подруги, їхні наречені, відповідно, теж мають бути…
Монсальве.
Е… Так?
Хто сказав, що ми з Крістіною заручені?
Та! Всі говорять.
Всі говорять?
Все місто – так.
Все місто?
Угу. Так.
От пліткарі.
Ви хочете сказати, що це не так?
Усім все зрозуміло. Нащо приховувати?
Адже кохання - це прекрасно. Попереду новий етап життя, будуть діти…
Сеньйоре Монсальве? Оце сюрприз.
Ми з вами так довго відкладали цю зустріч, проте, ваша мати написала й попросила,
щоб я приїхав.
Моя мама дуже уважна.
Квіти… Для сеньйорити Менсія… і для вас. Погуляємо?
Відколи я вас побачив, не минуло й дня, щоб я про вас не думав.
Мені бракує слів… Яка жінка не присягне вам на вірність?
Та я хочу все ж таки офіційного залицяння – як вимагають правила.
Так, звісно. Кілька місяців залицянь до пропозиції…
Два, три, можливо, п'ять.
Рік було б чудово. Чи навіть два.
Цілий рік?
Ви не бажаєте чекати? Чи може, я не та, яка вам потрібна?
Ні, ні, ні. Я чекатиму хоч усе життя.
Хочу, щоб ви були щасливі.
І з вами точно буду.
-Анґустіас, я прийшла до сестер Менсія. -Угу.
На жаль, Сара поїхала до університету, а Крістіна занедужала…
Вони не можуть зараз.
Передасте їм мої вибачення? Я зробила пропозицію сеньйориті Б'янді.
Не на зло їм, але… Подивіться.
Це ваш батько?
Ходить за мною весь час! Як тінь! Навіть до вбиральні.
Я ніколи… не вийду заміж,
стану компаньйонкою чи
навіть гувернанткою!
Не хвилюйтеся, я не ображаюся. Гувернантка з вас буде кепська.
Рішення вашої проблеми - пробачити Алісії.
Після її вчинку?
Мудрий вчиться на помилках. Тому ви й тут.
Перепросіть… І ця тінь зникне… Заманливо, так?
Чому ти там сидиш? Як фікус каріка, також відомий як фігове дерево.
Знаєш Еуфразіо Кастро?
Авжеж, знаю. В нього очі дивляться в різні боки.
Каже, що бачив тебе в парку із компаньйонкою вранці… Ошатну як дівка на
виданні.
Так і каже? Косоокий, але має добрий зір.
Як ти не розумієш, що так поводитись негоже?
Ти все ж таки мати, ну їй-богу!
Це- це погано, що з кимось я хочу провести решту життя?
В тебе є я… В тебе є син!
Ой, діти рано чи пізно покидають гніздо. Ти й так забарився. Коли ти їдеш?
Не змінюй тему розмови!
Більше жодних сварок! Тепер це моє життя.
Я знайду собі чоловіка… Звикай до цієї думки. І не псуй мені день.
Ой, я… я не знала, що ви тут.
Мати попросила вас знайти їй чоловіка.
-Як-не-як, я – її компаньйонка, і якщо ви… -На неї подивляться тільки вдівці
й холостяки, які шукають наживи!
-І якщо мені доведеться вас звільнити…! -Мене може звільнити тільки ваша
матір… І сьогодні був чудовий день.
Я не бачила її такою вже… Я ніколи не бачила її такою.
Боїтеся пройдисвітів - я їх спекаюсь… Хоча, на жаль, не знаю,
чи всіх мені вдасться спекатись.
Це через мене, Адело?
Що важливіше? Добробут вашої матері чи те,
що після її заміжжя ваш спадок зменшиться?
Те саме я скажу й про тебе… Брошка, і той поцілунок…? Як ти думаєш,
мати схвалить те, що вчора було між нами?
Це була помилка. Дарма я на це наважилась, але…
А я не мав цілувати тебе у відповідь з такою пристрастю.
-Сеньоре, ми сваримось. -Тебе це не збуджує?
Не знаю, я не думала про це.
Тільки ти можеш заткнути мені рота. Ненавиджу це… Але й божеволію.
Перемир'я?
Де розписатись?
-Що сталось? Проспала заняття? -Скажу, якщо допоможеш.
А заняття?
Вже було.
Ти погано на мене впливаєш.
Стоїть без діла. А мені треба.
Чому ти не запросила свого друга до нас?
Аби я могла подякувати йому за візок.
Не говори таким тоном про мого «друга».
Цікавість вашої сестри зрозуміла… Ви не розповідали про Каміло.
Тому що він просто однокурсник, от і все. Це не…
Ти вважаєш його гарним?
Не знаю. Я не придивлялась.
І він буде лікарем.
І?
Ідеальний залицяльник для всезнайки.
Чому ти його не розглядаєш? У нього є все для ідеального залицяльника.
Вибачте… Обід уже готовий. На вас чекають.
Я перевдягнуся.
Вибачте за спізнення. Моя сестра перевдягалась.
Як ви… сяєте.
Мені вже краще, завдяки сеньйориті Б'янді… Вона швидко зметикувала.
Нічого особливого.
Ні, ні, це правда.
Ми всі дуже вдячні… Сантьяґо?
Я відвезу.
Смачного вам обіду.
Це пошта?
Е. Так. Так, так. Беріть… Це від мого кузена Соледада.
ДЛЯ СЕНЬЙОРИТИ КРІСТІНИ МЕНСІЯ ДЕ КІРОС
ЕДУАРДО ЕСПІНОЗА ДЕ МОНЬЄР ПАРИЖ
«Лотерея кохання»? А не можна… не знаю… в «Гуска, гуска і гусак» або…?
А я люблю ігри на човнах!
Остерігаєтесь "Лотереї кохання, сеньйоре Монсальве?
Хто, я? Ні… Я думаю про молодшу Менсія… Не хочу її шокувати.
А мене важко шокувати… І нарешті знатиму всі плітки, не шпигуючи.
Як ти? Не стомилась?
Усе гаразд.
Сонце добре на тебе впливає… На відміну від мене…
Пам'ятаєш, коли ти поїхав з нами до річки?
Знепритомнів від сонячного удару. Навмисно забув парасольку…
Бо хотів мене вразити.
Хотів справити враження, та не вдалося.
Це треба було пройти, щоб зрозуміти, що ти мене кохаєш.
Усі ви – і ти також – попри сумніви, зі мною.
Крістіно…
Знаєш, що я думаю? Нормально мати до когось почуття.
Але тепер я бачу, що кохання - особливе… І це воно.
Я почну… Зараз, зараз, зараз, зараз…
Запитання. Яке мені подобається.
Ви йдете зі своїм коханим, і ваша компаньйонка когось зустрічає.
Ви вперше залишаєтесь удвох. Ваші дії?
Я знаю, що робила б.
Це для тих, у кого є серце.
Ти відповідаєш.
М-м-м… Я повільно до нього підійду… і коли ми опинимось так близько,
що я відчуватиму його дихання…
Я в одну мить… торкнуся… до його руки!
-Авжеж. Так і торкнешся. -А що? Дотику рук - більш ніж
достатньо. Так, сеньйоре Даніелю?
Так-так.
Зізнання: назвіть ім'я людини,
про яку ви постійно думаєте?
Навіть у ванній.
М-м-м… Відповідає той, хто це прочитав.
Це сеньйор Торрес.
А ти, Сантьяґо? Зізнавайся.
Е-е…
Я…
Це не обов'язково.
Гаразд… Не всі з нас так добре оголюють душу,
як Естер.
Розумію. Я вибрав би завдання.
Принеси ще фруктового соку.
Серйозно? Це те, що ти вибираєш?
Я можу покликати служницю. Але так буде швидше.
Приймаю.
Далі?
У лотереї кохання ще є папірці.
Добре, моя черга.
Це буде нудно.
Це правда. Мені немає чого приховувати.
Можете казати, що це нудно й нецікаво… Але я називаю це здоровим глуздом.
Зізнання.
Ти й зізнаєшся.
Він там. Що казати? Не знаю. Імпровізуватиму – я це вмію.
Не думав, що ви прийдете.
Учора я натрапив на маркіза, і він розповів, що ви утекли з ним,
а потім покинули його без жодних пояснень.
І… і я вже хотів… зізнатися Менсія і… розказати… про почуття до вас.
Невдалий день для зізнань.
Все одно це зроблю.
Якщо ви не вчините зі мною так само.
Я знаю, що робити.
Сантьяґо, ви…
ви мені близький.
Тікаймо.
Тікаймо разом. Удвох.
Що?
Я постійно думаю про вас, і… тут ми не будемо щасливі.
Першим же експресом… Який прямує… я не знаю… куди завгодно.
Куди?
Авжеж, ні.
Ви що, грали?
Та ви не маєте совісті!
Хотіла повернути вас до реальності.
Що нам зробити, щоб бути разом?
Втекти… І ви покинете мене ні з чим, як маркіза, бо ви – компаньйонка,
яка не вміє кохати.
О! Дуже поетично. Я покину вас, чи ви – мене… Кохання – це вам не казка.
Вам не здається, що у нас будуть труднощі?
Я… я не думав так далеко наперед.
Чекали, що я відмовлю… Бо я свідоміша.
Я сказав би, хитріша.
Хочете жити далі – це добре.
Та нашої симпатії недостатньо, щоб усе покинути.
Ви нестерпна… Я так і знав.
Ви сердитесь, бо я маю рацію.
Ви б не змогли покинути Крістіну. А зараз - тим паче.
І що тепер?
Кожен піде своїм шляхом і… цінуватимемо моменти,
які в нас були. Я цінуватиму.
Всього вам найкращого, сеньйорито Б'янда.
Вам також, сеньйоре Торрес… Щастя з Крістіною.
Бачите? Мріяти - це для наївних.
Не будьте такою категоричною, сеньйорито Б'янда.
Де є кохання… там є й надія.
Готово… Чарівно!
Едуардо, можеш стежити за своїми рухами? Ти схожий на вантажника в порту.
Краще б ним і був.
Не драматизуй.
Мамо, я не хочу цього! Я ненавиджу Париж, бріоші.
Ти до цього звикнеш.
Ні. Я не хочу звикати!
Що сталось?
Я люблю Крістіну і поверну її.
Ти не посмієш… Ставиш абикого вище родини?
Вона не абихто.
-Знаєш, який у герцогині посаг? -Мамо… Навіть якби посаг
самої цариці Савської.
Є безліч способів врятувати сім'ю, а цей робить мене нещасним.
Крістіна - моє кохання… Вороття немає.
Едуардо! Сину!
Я ж казав, що це ще не кінець… Та якщо вам потрібне класичне «далі буде»…
ваше слово – наказ.