Mi-am dat seama de curând că s-ar putea
să-mi fi pierdut definitiv orice putere asupra celorlalți.
Studenții mei,
care odinioară se dădeau peste cap să mă impresioneze,
consideră acum că stilul meu de predare este… depășit.
Fiica mea, care mă venera cândva, găsește că întreaga mea ființă e oarecum…
fără rost.
Și, deși nu exclud că un bărbat ar putea să-mi facă oarecare concesii,
se prea poate să nu mai provoc în vecii vecilor o erecție spontană.
Ca femeie trecută de prima tinerețe, cu adevărat stânjenitor este
că mi-am pierdut capacitatea de a fascina.
Asta mi se pare foarte trist.
Vouă nu?
Ce mama dracu'? Ce…
Scuze!
AM TRĂIT ÎNTOTDEAUNA LA CASTEL
ÎN URMĂ CU ȘASE SĂPTĂMÂNI (ALTE VREMURI)
Facem salată de toamnă la reuniunea corpului didactic.
Predau de 30 de ani la facultate
și, prin urmare, sunt la a treizecea reuniune.
Deși m-am dus la ele și în pântecul mamei, așa că…
O să le dau cu salata mea peste nas. Să le fie rușine cu ce au adus.
- Doar aia. Da. - Asta?
- Mulțumesc. - Poftim!
Preconizez că o să fie antrenant. Avem un mic scandal sexual.
Niște aventuri ale unui profesor cu niște studente.
Și, ce să vezi,
profesorul în cauză este, întâmplător, soțul meu.
JOHN: SĂ-MI ZICI CÂT DE GRAV E
Așa, dar cu rămâne cu Titlul IX?
Andre, ne pui la curent?
Ca să nu ne mai învârtim în jurul cozii,
numărul reclamantelor a crescut la șase.
Șase tinere. În fine, nu mai sunt chiar atât de tinere.
Iar semnatarii petiției prin care se cere demiterea lui John sunt…
Aoleu! Peste 1.000, cu foștii absolvenți.
Poftim?
Când eram studentă, voiam să mi-o trag cu toți profesorii.
Tineri, bătrâni, bărbați, femei…
Dar eram prea timidă.
Cum ar fi spus odinioară George Bernard Shaw,
dă-i fundului ferm mintea de pe urmă.
A sosit clipa.
Ți-am povestit că am intrat odată, demult, în biroul lui
și l-am prins cu fața îngropată între sânii unei fete, gen…
- Cum se cheamă asta? - Agresor sexual?
Erau alte vremuri.
Nu știu. Oare?
Dragă, s-a întâmplat acum? Nu. Atunci era altfel.
- Să nu începem… - Waterboarding!
- Nu, nu îi zice așa. - Cred că e „motorboating”.
- Ce? Nu. - E „motorboating”.
- Caut definiția. - Un cuvânt.
Zău, haideți…
Bun. Să mergem!
Suspendarea lui John e în vigoare până la data încă nestabilită a audierii.
Se întocmește un raport.
Dar vreau să-l felicit pe David, care a preluat conducerea atât de prompt.
Te descurci grozav.
Îl aplaudăm?
Bine, David!
„Motorboating e actul de a-ți îngropa fața între doi sâni generoși
și a da sacadat din cap dintr-o parte în alta, scoțând un sunet…
viguros.”
Vă prezint mediul universitar.
Poate că e ceva ce…
Prieteni, iertați-mă! Am încurcat ora. De necrezut!
- Tocmai schimbam subiectul. - Continuați!
David, mai e un scaun sau…
Scuze!
Ia-l pe al meu!
Nu mai știu, îl cunoști pe Vladimir Vladinski?
Noul nostru lector universitar?
Nu.
Nu. Nu ne-am… cunoscut.
Te rog, ia loc!
Nu, nu e nevoie.
Îmi face bine la spate să stau în picioare, plus că… vechimea.
O să mă prefac că n-am auzit ultima parte, dar…
Bun. Trecem mai departe.
- Mă refeream la statutul profesional. - Glumeam.
Ne mai trebuie doi voluntari pentru…
Ce-ți fac cumpărăturile?
Le-am pus bine.
- Frumos. - Da.
Cu respect…
E de rău augur să-ți lași geanta pe jos.
Concizie, confidențialitate.
Interacțiune constructivă. Păstrarea perspectivelor.
Întrebări?
Cu cât o spui mai des…
Le-a plăcut la nebunie salata mea.
Au devorat-o, așa că…
Chili cu chipsuri de porumb de la David.
Vrei să guști?
Am intoleranță la gluten, din păcate.
Suferi de boala celiacă?
Prietenul fiului meu are boala celiacă.
De dismorfofobie, poate.
- Mulțumesc încă o dată pentru scaun. - Cu plăcere. Cică șezutul te omoară.
Așa am auzit.
Ai încercat birourile reglabile?
Nu. Dar ar trebui, așa e?
- Nu știu. Da? - Poate îmi prinde bine la mușchi.
Cum te acomodezi cu viața la țară?
Sincer, cu mari eforturi.
Doamne!
Bună!
Doamne! Bună!
Sunt Cynthia.
Predai și tu la noi, nu-i așa?
Da! Are un singur curs.
Bună! Îți ador romanul, jur!
E absolut revelator, să mor eu. Abia așteptam să te cunosc.
Da, păi, sunt o mare dezamăgire.
Haios! Și eu.
Aș fi venit mai devreme, dar fiica noastră a defecat în chiloți.
Aoleu…
Îi tot spun să-ți citească neapărat romanul.
Nici eu nu am citit cartea lui. Suntem chit.
A ta e mai bună.
- Vai… - Îți mulțumesc.
Ce-ar fi să veniți săptămâna asta la un pahar,
amândoi, și să facem schimb de cărți?
Da. Eu nu beau, dar el bea cu plăcere când nu sunt prin preajmă.
- Nu e musai să bem. - Nu. Chiar îmi doresc să bea.
Îi face bine.
- Da. - Hopa!
- Scuze! - Mă scuzați!
- Ți-i răpesc puțin? - Da. O să-ți trimit un e-mail.
- Bine. - Da.
Vladimir are normă întreagă, îl privește mai mult pe el.
E vorba de niște formulare 401(k).
Chiar e nedrept.
E o postură foarte ingrată. Regret nespus.
E de neconceput că ea nu a atins încă subiectul.
Dar, mă rog… Poate că nu e de mirare.
Mă îngrijorează…
Să fii cuminte!
Auzi?
- Am o întrebare. - Aș putea avea un răspuns.
Tu chiar ai văzut raportul?
Sigur că da.
Vrei să mi-l trimiți?
Dacă te rog?
- Bine. - Mersi!
Să ai poftă!
RAPORT DE CONDUITĂ INADECVATĂ
E STRICT CONFIDENȚIAL. ANDRE
Revoltător.
Mi-e foarte greu să înțeleg…
- Le-ai sărat? - Da.
…cum au ajuns aventurile consimțite,
cândva distractive nu în ciuda rapoartelor de forță,
ci datorită lor,
să fie considerate jignitoare sau vătămătoare post-factum.
- Ai mai pus ceva pe ele? - Chimion.
Rahat!
Ca femeie și surată, mă simt puțin cam jignită.
Vreau să le spun acestor femei că, dacă sunt triste,
nu e din cauză că au făcut sex,
ci mai degrabă fiindcă stau prea mult pe internet,
gândindu-se ce cred oamenii despre ele.
Fleici proaspete!
Poftim!
Toarnă-ți!
Ca să fie clar, între mine și John a existat mereu o înțelegere.
Azi i s-ar spune „căsnicie deschisă”,
dar fără respectivele dezvăluiri abominabile.
- Mi-au citit scrisoarea? - N-au spus.
Poți să te ocupi de compost până duminică?
Nu! Dispari de-aici, măi!
Trebuie s-o citească.
De zece ani nici nu m-am uitat la vreo duduie.
Te crezi în anii '60? De ce le zici „dudui”?
Da. Și vor stabili data audierii.
Perfect. N-am încălcat nicio regulă.
- Teoretic. - Exact.
Îmi aduci un prosop, te rog?
Nu mi-ai răspuns.
Poți să te ocupi de compost până duminică?
Poate. I-ai cunoscut pe noii profesori?
- Cei care ne iau locul? - Nu ni-l iau.
Să sperăm.
În fine. Da, i-am cunoscut. Sunt tineri, proaspeți și promițători.
Le scoatem noi democrația din cap.
Vlad, soțul, vine la un pahar duminica viitoare.
- O să aflu mai multe. - Cu Sid aici?
La naiba!
Bine, reprogramez.
- Când vine Sid… - Așa…
Hai să nu-i spunem nimic din toată povestea asta!
Nu e nevoie ca fiica noastră să știe toate astea.
La cina de sâmbătă, somon?
- Da. Îl fac la grătar. - Iau ceva proaspăt de la piață.
Ia din salata mea. E bună de cules.
Da, bine.
Și fă niște paste, ceva. Nu pot să mănânc doar pește cu legume.
M-aș topi pe picioare.
Mă gândesc să renunț la gluten.
Nu, te rog.
De ce nu?
Nu vreau să-i spun lui Sid.
Îți mulțumesc.
Știu că nu ți-a fost ușor.
Îți apreciez efortul. Atât spun.
- Ce nobil! - Vorbesc serios.
În ce mă privește, fac ce am făcut dintotdeauna.
- Bună dimineața! - Bună!
Ani în șir, eu și John am fost perechea de ași a școlii.
El, eruditul într-ale poeziei și șarmantul șef de catedră,
iar eu, mult râvnita profesoară de scriere creativă
și pasionata susținătoare a celui mai atractiv seminar al catedrei.
Salutare, gagici!
Femeile în ficțiunea americană. Duduie de semnificații, nu?
Am făcut un calambur.
Două cappuccino.
Da. Ați luat și cu soia?
- Soia. - Mulțumesc.
- Perfect. - Lapte.
Așa, deci…
Am stat de vorbă între noi…
Și, gen, voiam să spunem ceva.
Da, asta și vreau! Chiar vă rog!
- Scuze! - Nu aveți nicio problemă.
Serios?
Voiam doar, nu știu, să vă propunem ideea
că nu trebuie să faceți pe soția solidară.
Bine.
Continuați!
Da, păi…
Gen, noi credem că sunteți foarte mișto și genială.
Adică, vă considerăm supermișto.
Da.
Și credem că nu e nevoie să vă susțineți neapărat soțul.
Dragile, scumpele mele prietene…
Mă simt extrem de măgulită de grija pe care mi-o purtați.
O să pice pe noi. Asta încerc să evit.
- Asta e tot ce vreau să spun. - Doamne!
Am avut cândva o aventură cu el.
La ședințe, dacă mă ajutau pantalonii,
îmi puteam provoca un orgasm cu ochii la profilul lui.
Timpul poate simplifica lucrurile, dacă mă înțelegeți.
Gata de acțiune?
Cam așa ceva.
Ascultă, am vorbit cu un grup de studente care mi-au spus că v-ați întâlnit azi.
Așa…
Chestia e că îmi fac griji pentru ele.
Au spus că le-a neliniștit discuția cu tine.
Așa…
Uneori, supraviețuitoarele traumelor nu sunt crezute de către complici,
adesea, femei mai în vârstă.
David!
Cred că trebuie să fim foarte atenți
la ce îi expunem pe studenți.
Scuză-mă, le neliniștea ideea discuției sau erau neliniștite după discuție?
Asta nu mi-au confirmat.
Când aud de neliniște, cred că merită luată în seamă.
- Flo, știu că ești nouă. - Sunt de opt ani aici.
Poate că nu știi cum stă treaba,
dar o să te rog să nu mai vorbești în veci despre asta cu mine pe căi neoficiale.
Iartă-mă, îți cer prea mult?
Și tu, David, mai zgomotos de atât poți să-ți mănânci pufuleții adunați de pe jos?
- Bună! - Salut!
Bună!
Ești gata de acțiune?
Vom vedea.
Unde te-au trimis?
- La etaj… - L-am instalat la 406.
Fostul meu birou.
Așa se explică atmosfera plăcută.
Scuze, n-am vrut să vă întrerup.
Nu, deloc, întreruperea ta a fost exact ce ne trebuia.
Bine.
Mamă!
Bună!
Ce bine miroși!
Lasă-mă să te văd!
Ce mișto arăți!
- Unde e Alexis? - Vine mâine.
- Cu trenul? - Și-a cumpărat mașină.
Ce matur!
Are 35 de ani. La 35, tu erai titulară și eu aveam 8 ani.
Acum ai 27, iar eu abia fac 40.
- E nemaipomenit! - Glumele despre vârstă sunt de cacao.
Pe Alexis începe să o bată gândul să avem un copil.
- I-auzi… - Da.
Bine. Mă rog, ești mult prea tânără…
- Atât aveai și tu. - Erau alte vremuri.
- La Alexis ar fi deja sarcină geriatrică. - Da. Dar la tine…
Da, în New York, aș fi o mamă adolescentă. Ar putea fi mișto.
- Un copil e treabă serioasă. - Știu. Glumeam.
Nu tot ce vrea partenera ta e bine pentru tine.
- Mamă! - O plac pe Alexis.
- O plac mult. - Te rog, taci.
Dar n-o lăsa să te ia pe sus.
Nu mă ia pe sus! E doar o discuție. De ce ne…
Încă îți plătesc taxele școlare.
Bine, mamă. Doamne! Regret enorm că ți-am spus.
N-o să-ți mai spun nimic. Ar fi genial pentru relația noastră.
Mulțumesc, mamă!
Ascultă, scumpo, îmi pare rău. Sunt stresată.
- N-ai nicio problemă. - Nu-mi spune că n-am probleme!
- Trecem pe la brutărie? - Du-mă acasă, te rog.
O fostă studentă pe care am picat-o.
O ruladă Bûche de Noël, te rog.
Avem doar de 30 cm.
Perfect. Așa îi place fiicei mele. O să…
Nu venea la cursuri și nu-și făcea nici temele.
N-am avut nimic cu ea.
- Pot plăti? - Mă lăsați s-o împachetez?
Bineînțeles! Nu e nicio grabă.
Apropiați cardul.
- Vai! Mă scuzați! - Nu e nicio problemă.
Dincolo de toate, mă gândeam unde e respectul ei de sine.
Ar trebui să-i fie jenă.
E ca în teatrul grec. E Orestia.
Ba nu e.
O dramă de familie în care fiecare acțiune are o urmare
care nu poate fi ignorată.
Ce e mai grec de atât? Caitlyn e Clitemnestra.
Khloe e Electra. Noi suntem Furiile.
- Savuroasă discuție! - Eu am crescut cu ei.
Îmi place cultura pop. Cinste ei!
Dar nu e o tragedie greacă.
În tragedie, esența e că ceva complex e supus unei structuri.
Asta fac la The Kardashians.
John, cu compari ceva fără finalitate cu o tragedie greacă.
Sunt opuse ontologic și fenomenologic.
Nu vorbi obscen!
Prin definiție, tragedia este o acțiune unitară și completă.
Uite, mama ta nu poate pătrunde formele dinamice.
- Poftim? - Da.
Gândirea independentă nu e atuul ei.
Vrea lucruri confirmate în timp, ca să nu evalueze ea activ.
Te rog, încetează.
Ea vrea așa: „Dl Went i-a furat mânușa lui Lady Parsons! Scandalos!”
„Starking tânjea după Lily, care a murit modistă, dragă.”
Îl chema Selden. De ce mă iei peste picior?
- E în turnul ei de fildeș. - Măcar eu sunt în turn, John.
Sunt înăuntrul turnului.
Nu ca tine, care nu ești în turn.
Nu mai ai voie în afurisitul de turn pentru că ai dus fetițe în turnul ăla.
- Alo! - Ce?
Tatăl tău e suspendat de la catedră fiindcă a făcut sex cu studente!
Și eu îi plătesc oalele sparte!
Lumea care mă judecă, mă comentează, studentele care au neliniști!
Iar tu ai tupeul să mă iei în derâdere!
- Măi… - Ce oale sparte?
Aștepți să-mi papi pensia și apoi să mă duc învârtindu-mă.
- Ce se întâmplă? - Da, exact. Corect, John.
Am trăit și am lucrat 30 de ani cot la cot cu tine,
dar tot ce-mi doresc e să fiu singură.
Încetați!
Dar o să rămâi fără pensie
fiindcă ți-a îngropat fața între sânii unei masterande în comunicare,
iar eu o să rămân cu tine pe cap, în casa mea,
unde o să-ți plimbi tot restul vieții boașele spânzurate din șort.
Încetați!
Dumnezeule!
Îmi pare atât de rău!
Scumpo…
- Nu e așa de grav. - Iubito, respiră.
Eram la curent.
Erai la curent?
- Bine, nu cu detaliile, dar… - Aveam o căsnicie deschisă.
Mamă, ce dracu'?
Ce e?
- Nu aveți alți copii, maică. - „Maică”?
Eram doar noi trei în casă.
Și voi mi-ați ascuns așa ceva?
Ne-am gândit să-ți spunem…
Tu știai că fute studente?
- Nu era interzis. - Aveam o vagă idee, dar…
Știi cine mai avea o vagă idee că e rău? Nemții, în Al Doilea Război Mondial!
Nu e o comparație nimerită.
- Plec. - Dar am Bûche de Noël.
- Iau la pachet. - Voiam și eu!
Atunci nu-mi da!
Lasă-i și ei o felie!
Sid! Sid, scumpa mea! Hai să discutăm!
- Iubito! - Ai luat rulada?
Mi-ai lăsat o felie?
- Domnișorică! - Plecăm?
Ăsta e un comportament inacceptabil!
Rulada asta costă 48 de dolari!
Dispari de-aici!
E și casa mea.
Dormi altundeva la noapte, te rog!
Vorbesc serios. Gata! Nu mai sunt soția solidară.
Nu mai continui așa. Gata! Adio!
Calmează-te.
- Pleacă dracului de-aici! - Pe bune?
- Bine. - Dispari!
Ești sărită de pe fix. Bine.
Crezi că romanul e încă relevant în discursul nostru cultural?
Mă gândesc adesea la ce a spus Vladimir Nabokov a spus într-un interviu.
A spus ceva de genul: „Nu vreau să emoționez…”
Părinții mei voiau să mă fac inginer.
Spune-ne ce planuri ai!
Acum predau.
Și da, cum ai menționat, și soția mea e scriitoare.
Ne-am cunoscut în Iowa
și e un mare avantaj în asta, fiindcă amândoi înțelegem procesul.
Dar, desigur, având un copil mic, e și al dracului de greu.
JOHN LA CABANĂ.
ÎNGHEȚ AICI. AJUNG ACASĂ DUPĂ 17:00.
DACĂ ȚI-A TRECUT AMOCUL.
SID: CĂSNICIE DESCHISĂ? TREBUIA SĂ-MI FI SPUS
Tot ce îmi doresc e să duc o viață fără complicații.
Putere asupra altora nu mai am.
Dar pot măcar să fiu scutită de dramele altora?
Scutită de apucăturile lor.
Scutită de nevoile și dorințele lor.
E egoist din partea mea?
Am ajuns într-o etapă a vieții când…
nu vreau să fiu nevoită să mă gândesc la nimeni.
Am nimerit prost?
DUPĂ UN ROMAN DE JULIA MAY JONAS
Subtitrarea: Liana Oprea