Ada!
Missä olet?
Tule hakemaan.
Tämä ei ole enää hauskaa. Lähdetään kotiin.
Tule hakemaan.
Sainpas sinut.
Herää.
Ei mitään. Ei vastausta.
Missä se poika on?
Missä poika?
Äitini oli oikeassa.
On pojan syytä, että he kaikki kuolivat!
Krester ja Ada!
Mitä täällä tapahtuu?
Missä poika?
Lopeta, Tove.
En tiedä.
Kuuntele.
Olemme keskellä merta,
ja moottori on sammunut.
Jos emme saa sitä toimimaan,
kuolemme kaikki tänne.
Totta.
Meidän on löydettävä maata.
Hajaannutaan.
Olek ja Franz.
Konehuone. Käynnistäkää moottorit.
Tarvitsette apua.
Ottakaa miehet mukaanne.
Molemmat papit -
jäävät hänen luokseen.
Opeta heidät käyttämään lennätintä. -Mitä hän sanoi?
Lähetä hätäsignaali ja koordinaattimme.
Etsitään eloonjääneitä.
Rouva Wilson johtaa etsintöjä.
Naiset auttavat.
Clémence? -Naiset lähtevät…
Ei hätää. -Neiti Franklin.
Me etsimme pojan.
Jos haluamme selviytyä,
meidän on luotettava toisiimme.
PYRAMIDI
Mikset kertonut heille?
Isästäni?
Olisit voinut kertoa.
Mikset kertonut, että olin Prometheuksen kapteeni?
Tämä ei käy järkeen.
Kiitos.
Ettet pidä minua hulluna.
Paras jatkaa matkaa.
Huhuu?
Onko täällä joku?
Onko siellä joku?
Huhuu?
Tule hakemaan.
Kuulitko tuon?
Äiti?
Mitä?
Luulin kuulleeni jotain.
Nyt uskot minua, vai mitä?
Se on totta.
Sinut on valittu.
Äiti. Lopeta.
Olemme nopeampia erillämme.
Menkää te tuonne.
Me menemme tänne.
Mikä tuo on?
Outoa. Ei se ollut tuossa ennen.
Mitä hän sanoi?
Voisiko joku selittää, mitä tämä on?
En ole koskaan nähnyt vastaavaa.
Mitä tämä on?
Seis!
Älä koske siihen.
Emme tiedä, mitä se on tai mitä se tekee.
Nyt riittää. Haluan pois tältä alukselta.
Hän vei minut tuonne. Sitten hän katosi.
Ehkä olet oikeassa.
Ehkä tämä on unta.
Kuka tätä unta näkee?
Sinä vai minä?
Missä olemme? Tunnistatko paikan?
Tämä näyttää paikalta, jossa kasvoin, mutta tuntuu erilaiselta.
Miten voimme olla täällä?
En tiedä.
Mutta tuo rakennus -
kuuluu isälleni.
Onkohan hän siellä?
Se poika?
Ei täällä ole ketään.
Tämä on ajanhukkaa.
Milloin laskettu aika on?
Sinun…
Sinun vauva.
Milloin?
Kaksi kuukautta.
Minä halusin lapsia.
Paljon lapsia.
Kunnes siskoni sai kaksi ensimmäistä.
He ovat todella ärsyttäviä.
Mutta…
Kai sama pätee kai kaikkeen, mitä lapsina haluamme niin kovasti.
Rakastua.
Mennä naimisiin.
Saada lapsia.
Kaikki on lopulta päinvastaista kuin kuvitelmissamme.
Ihailen sinua.
Vaikutat niin vahvalta.
Niin vapaalta.
Olen naurettava.
Tiedäthän, mitä sanotaan?
Että miehet keksivät mekot ja korot,
jotta naiset eivät pääsisi pakoon.
En pidä tästä yhtään.
No niin. Sytytetään molemmat puolet.
Aloittakaa tästä. Tulkaa.
Helvetti.
Käyn tuolla ylhäällä.
En kai minä heidän luokseen jää?
Olet järjiltäsi.
Tämä jumiutuu jatkuvasti.
Anna kun minä autan.
Kiitos.
Onko tämä sinun?
Onko se joltain tytöltä?
Tyttö?
Ei.
Ei tyttö.
Minun veljeni.
Veli.
Hän asuu Amerikassa, ja…
Se on pitkä tarina.
Et ole niin kuin muut miehet.
Anteeksi.
MIELENTERVEYS
Mikä paikka tämä on?
Mielisairaala.
Isäni rakennutti tämän äidilleni.
Äiti oli ainut, jolle isä osoitti rakkautta.
Äidillä oli kaksi lasta. Minä ja veljeni.
Joka synnytyksen myötä hän jollain tapaa väheni.
Aluksi hän vain unohteli asioita.
Sitten hän unohti nimemme.
Lopulta meidät.
Isä kantoi siitä kaunaa meille.
Hän halusi äidin paranevan, joten hän rakennutti tämän.
Hän halusi tietää, miten aivot toimivat,
ja miten ne korjataan.
Mitä tuolla on?
Mitä täällä tapahtui?
En muista.
Tämä näyttää laivan rungolta.
Hei!
Minne menet?
Emme kuitenkaan saa yhteyttä kehenkään.
Odota!
Otan osaa suruunne.
En koskaan halunnut papiksi.
Olin maanviljelijä.
Niin kuin isäni ja hänen isänsä.
Meillä ei ollut paljoa rahaa, mutta olimme onnellisia.
Sitten jotain tapahtui.
Sen jälkeen -
minun vaimoni Iben -
alkoi kuulla Jumalan äänen.
Jumala sanoi hänelle,
että Hänellä oli varallemme suuria suunnitelmia.
Iben sai siitä toivoa, kun kaikki tuntui toivottomalta, ja…
Halusin kovasti tuntea sen saman toivon.
Mutta ennen kaikkea -
halusin hänen olevan onnellinen.
Mutta olen huijari.
En kuule Hänen ääntään.
Ja ollakseni rehellinen -
en edes usko Jumalaan.
En tiedä.
Kaikki syntisi annetaan anteeksi.
Kiitos.
Ei ketään täälläkään.
Minä…
Otan osaa suruunne.
Sanotaan: "Kirjoittakaa omat tarinanne."
Emme voi. Tarinamme on jo kirjoitettu.
Jumala kirjoittaa ne.
Voimme vain hyväksyä Hänen valintansa.
Kaikki, mitä tapahtuu, on osa Hänen suunnitelmaansa.
Ei ketään.
Näitkö tuon?
Mitä sanoit?
Minne menet?
Huhuu?
Onko siellä joku?
Krester?
Krester!
Krester?
Olen odottanut sinua.
Ei!
Mitä nyt?
Ota ihan rauhallisesti.
Rauhoitu.
Minä tässä.
Etsin sinua.
Mitä nyt, Tove?
Etsitään alakannelta.
Nyt en ymmärrä.
Ennen tässä oli ovi.
Isäni toimiston sisäänkäynti.
Ihan kuin tämä kaikki olisi osa laivaa.
Poika.
Hän puhui minulle viimeksi.
Hän sanoi jotain outoa.
Meitä kuunnellaan, ja kysymykset on esitettävä Luojalle.
Luojalle? Jumalalleko?
Ehkä olemme seonneet.
Jatketaan etsimistä.
Pärjäätkö sinä?
Jätän sinut hetkeksi ja haen toiset. Käykö?
Huhuu?
Onko siellä joku?
Krester?
Krester, oletko se sinä?
Muistatko minut?
Katsopas, kuka tuli.
Mutta yksi puuttuu vielä.
Missä siskosi on?
Koulussa. Hän on koulussa.
Krester?
Haluan kuulla mielipiteesi.
Onko rehellisyys mielestäsi arvokas ominaisuus ihmisessä?
On.
Kyllä minusta. On se.
Onko valehteleminen mielestäsi syntiä?
Synnin tekemisestä pitää rangaista, vai mitä?
En minä tiedä. Anteeksi. -Odota!
Kuuntele. Kuuntele minua.
Voimme varmasti sopia tämän jotenkin!
Poikasi varasti minulta.
Ja nyt hän valehtelee.
En voi sallia maallani työntekijöitä, joilla ei ole minkäänlaisia arvoja.
Menit koskemaan poikaani.
Veit hänen viattomuutensa.
Nyt minä vien teiltä kaikilta jotain.
Olen pahoillani.
Pyydän.
Tove! Kuulin sinun huutavan.
Oletko kunnossa?
Mikä hätänä?
Mitä nyt?
Onko tuo verta? Tove?
Tuskin uskot minua, mutta olen pahoillani.
Kaikesta.
Kaikesta?
Todellako?
Siitä, että valehtelit?
Siitä, että ilmiannoit minut?
No…
Sait, mitä halusit.
Siinä olet väärässä.
En saanut, mitä halusin.
Sain, mitä ansaitsin.
Päässäni on jotain.
Päiväni ovat luetut.
Siksi haluan Amerikkaan.
Siellä on eräs lääkäri, jonka on tarkoitus leikata minut.
Leikkausta ei ole tehty eläville, mutta eihän sitä koskaan tiedä.
Näetkö?
Toiveesi toteutuu.
Janosit kuolemaani.
Kohtalo tappaa minut puolestasi.
Se toimii taas.
Onnistuimme.
Se toimii.
He onnistuivat.
He tekivät sen. Laiva liikkuu!
Kuka ohjaa?
Se mies, joka lähti.
Eikö hänen pitäisi ohjata laivaa?
Totta. Mihin suuntaan menemme?
Neljäkymmentäkolme pohjoista…
Selvitetään, miten tätä ohjataan.
43 astetta pohjoista leveyttä ja 53 astetta läntistä pituutta.
Tuossa. Tuolla on maata.
Mitä nyt tehdään?
Aiotko opetella kirjasta, miten laivaa ohjataan?
Ei se onnistu.
Kaikki sivut täytetty tällä.
Yhdellä lauseella.
Mitä tämä tarkoittaa?
"Olkoon kahvisi vahvaa,
kun heräät todellisuuteen."
Rikoit sääntöjä.
Tilanne karkasi käsistä.
Kauanko vielä?
Siirtoon on noin 48 tuntia.
Entä poika?
Etsi hänet.
Tarvitsemme pyramidin.
Tiedät, miten paljon riippuu projektin onnistumisesta.
Niin.
Ihmiset ovat tietämättömiä todellisuudesta.
He näkevät, mitä haluavat nähdä.
He ovat vankeja mieltensä asettamien rajojen sisällä.
Heidän täytyisi vain -
vaihtaa näkökulmaa -
nähdäkseen kokonaiskuvan.
Olemme tutkineet koko talon. Ei hän ole täällä.
Mikä tuo on?
Ei tämä äsken ollut tässä.
Seis! Älä mene lähemmäs!
Mitä sinä täällä teet?
Seurasin teitä.
Olet isäni leivissä!
Etkö muista?
Etkö muista, kuka olen?
Seis!
Pysy siinä.
Aika käy vähiin. Se leviää.
Tiedät, mitä tämä on.
Tule!
Maura, sinun täytyy muistaa.
Liikettä!
Älä pysähdy.
En suostu tähän enää.
En jätä sinua enää.
Mene ovesta sisään!
Missä hän on?
Mitä teit hänelle?
En halunnut tätä.
Voin selittää. Anna minun selittää.
Kuka olet?
Sinun täytyy…
Pysy siinä.
Katso minua.
Etkö tiedä, kuka olen?
Minä tässä.
Daniel.
Menimme naimisiin 12 vuotta sitten.
Valehtelet!
Tämä on hänen juoniaan. Olet isäni leivissä!
Tiedän, että tiedät. Katso ympärillesi!
Mikään täällä ei ole todellista!
Sinun täytyy muistaa.
Tuo vekotin. Pudota se.
Mene ovesta sisään.
Mene sinne!
Älä, Maura.
Minä rakastan sinua.
Ole kiltti ja herää.
En ole hullu. Nimeni on Maura Franklin.
Synnyin Morefieldissä. En ole hullu.
Tiedän, että tarkkailet minua!
Missä olet?
Isä!
Tämä ei voi olla totta.
He kaikki kuolivat.
Olemme yksin.
Ei voi olla totta.
Tekstitys: Aino Lehtonen