Mami!
Mami, podívej.
To jsem našel.
Dal jsem mu jméno Alfred. Viď, že vypadá jako Alfred?
Vypadá tak.
Neměl bys ho pustit?
Alfred by určitě nechtěl být zavřený v takovém vězení.
Ale jak ho uvidím růst?
Obávám se, že neuvidíš.
Některé věci si nemůžeme nechat navždy.
Jednoho dne budeš dospělý a taky tě budu muset nechat jít.
Nemůžu si tě nechat navždy.
Neblázni.
Budu s tebou a tátou žít navždy.
Mami!
Probuď se.
Tvůj otec ti o mně určitě všechno řekl.
Ale asi vynechal vysvětlení, proč tu ve skutečnosti jsme.
Ty a já.
Podívej se na ně.
Vydali se na cestu, protože se rozhodli zapomenout na svou minulost.
A teď se tu všichni zasekli.
Tvoje matka tě oklamala.
Oklamala nás všechny.
Jedině ona nás odsud může dostat.
Pokud máš odvahu, ukážu ti pravdu.
SERIÁL NETFLIX
KLÍČ
Eyku.
Mauro.
Kde je?
Jak mě dostal na Prometheus?
Přestaň lhát. Kdo to je?
On…
Je to můj manžel.
A ten kluk, co jsme našli na Prometheu, to je můj syn.
Cože?
Nic z toho si nepamatuju.
Vím, že to zní šíleně, ale můj otec…
Je majitelem loďařské společnosti
a podle mě nás přiměl zapomenout, proč tu jsme.
Co to říkala?
Náš svět má pravidla, která se nedají ohnout.
Ale v tomhle světě se logickými pravidly nic neřídí.
Tohle tady
není realita.
Je to iluze, podfuk.
Simulace.
To je směšné.
Pamatujete si své nalodění?
Samozřejmě.
To není možné.
Co?
Co říkala?
Chce vědět, jestli si pamatujeme nástup na loď.
Cože? Co?
Může mi někdo vysvětlit, o čem to všichni mluví?
Myslela jsem, že jde jen o mě, ale nejde.
Jde o nás všechny.
Nevím proč,
ale všichni jsme tu z nějakého důvodu.
Tvůj…
Tvůj manžel.
Jsme tady kvůli němu?
Pracuje pro tvého otce?
Spíš se snaží pomoct.
Myslím, že se nás snaží dostat pryč.
Kurva.
No tak.
No tak, prosím.
Tak funguj!
Náš mozek je velmi komplikovaný konstrukt.
I když se snažíme zapomenout na věci, které si pamatovat nechceme,
nikdy je nedokážeme zcela vymazat.
Jsou součástí toho, kým jsme.
Jsou protkané do našich tkání.
Je čas, aby sis vzpomněl.
Tvoje pravda je za těmi zdmi.
Není důvod se bát.
Tohle není skutečné.
Pamatuješ?
Šíří se to.
Nepůjdu dál, dokud nám neřeknete,
co se doopravdy děje.
Proč vám máme věřit?
Váš otec vlastní tuhle loď.
Musíte něco vědět.
Co tu vůbec děláte?
Já nevím.
Než jsem se tu probudila, jako poslední věc
si pamatuju nalezení obálky přede dveřmi.
Myslím, že ji poslal můj bratr.
A tohle bylo v ní.
Nevím, jak to otec udělal, ale přiměl mě zapomenout.
Donutil mě zapomenout co se stalo a kdo jsem.
Ale ať tenhle klíč otevírá cokoli, určitě si pak vzpomenu
a dostaneme se všichni pryč.
Matka měla pravdu.
Neměli jsme na tuhle loď lézt.
Teď jsou všichni mrtví.
Olek je mrtvý.
Moje máma je mrtvá.
Nezůstanu tu ani minutu.
Jdu z téhle lodi pryč.
Má pravdu.
Spustíme záchranný člun a vypadneme z téhle lodi.
Copak to nechápete?
Není kam jít.
Tahle loď není skutečná. Ten oceán není skutečný.
Děje se to jen v mozku.
Jistě jste velmi bystrá žena.
Obdivuji vaše studium medicíny
a že jste se postavila konvencím a omezením, kterým ženy čelí.
Ale přece nevěříte tomu, co říkáte?
Nedává to smysl.
Pojďme z té lodi.
Počkejte, kam jdete?
Pryč z lodi.
Můžete se přidat.
Chtějí pryč z lodi.
Pojďme.
Viděl jsi to.
Šachty.
Tvoje paměť. Moje.
Věříš mi?
Kam se poděla?
Myslíš, že je tam? Je tvůj otec v tvé paměti?
Jeho kancelář nebyla tam, kde bývala. Ale řekl, že vím, kde ho hledat.
Jak se dostaneme do léčebny?
Pojď za mnou.
Tohle je jeho paměť.
Jsem na všech fotkách, ale nic z toho si nepamatuju.
Dívám se na ně a nic necítím.
Nevzpomínáš si, že jsi vdaná?
Pokud je tohle celé iluze, co když je jeho paměť také iluze?
Jak poznáme, že nelže?
Ten kluk říkal, že existuje nějaký tvůrce, který tohle stvořil.
Tvůj otec.
Myslíš, že to vytvořil?
Ten, kdo to vytvořil, musel použít nějakou logiku.
Postup.
Myslíš, že to má nějaký vzor? Plán?
Vzpomínky jsou v různých místech mozku.
Ale všechny jsou propojeny nervovými drahami.
Při určité vůni se ti může vybavit mnoho vzpomínek,
které s vůní souvisí.
Tohle je možná stejné.
Je to nějaká napodobenina mozku
a různé oblasti jsou spolu propojeny.
Co se to děje?
Půjdeme dál.
Kurva.
Hýbe se to.
Rychle! Tudy!
Jdeme. Jdeme, rychle!
Kam zmizeli?
Hej!
Doktorka. Co když měla pravdu?
Ať je to cokoli, já jdu z té lodi pryč.
Musí tu být nějaká cesta ven.
Počkejte. Kam jdete? O ostatní už jsme přišli!
Vrátíme se. Najdeme doktorku a kapitána.
I když smažeme vzpomínky v této simulaci,
naše smysly stále reagují na stejné spouštěče.
Tvoje mysl si možná nepamatuje, co se v té místnosti stalo.
Ale tvé tělo ano.
Ukážu ti pravdu.
Věř mi.
Posaď se.
Vím, že si myslíš, že je tu uvězněná tvoje matka.
Ale tohle není její vězení.
Je tvoje.
Tohle možná zabolí.
Jeho smrt zastavit nedokážeš.
Mauro?
Mami?
Tati?
Víš, že tohle není správné.
Proč mě neslyšíte?
Mami, co se tu děje?
- Mami! - Prosím.
- Prosím! - Nech ho jít.
Mami!
- Já nemůžu. - Mami, prosím!
Mami, prosím! Mami, ne!
- Neboj se, lásko. - Ne! Ne, mami, prosím!
- Žádný strach. - Ne!
- Zapomeneš. Slibuju. - Ne! Prosím, ne!
Zapomeneš, že se to stalo.
Jinak to nejde. Je to jediný způsob, jak být spolu.
Ne!
Prosím! Ne!
Viděl jsi pravdu, že?
Jsi uvězněný v simulaci, aby tě matka udržela naživu.
Lžeš. To nejsou moje vzpomínky.
Zasadil jsi mi to do mozku.
Když byla tvá matka v tvém věku,
našla v mé pracovně článek o Platónově podobenství o jeskyni.
Byla příliš mladá, aby pochopila tak abstraktní koncept jeho díla.
Ale i tak to četla pořád dokola.
Tahle myšlenka
jí obrátila svět naruby.
Myšlenka, že naše poznání má limity
a že nemůžeme mít nikdy jistotu, zda jsou věci takovými, jakými se zdají.
Možná jen sníme a neuvědomujeme si pravou podstatu věcí.
Jednoho večera za mnou přišla a řekla:
„Pokud je pravda to, co říká Platón,
jak můžeme vědět, zda je vůbec něco skutečné?
Jak můžeme vědět, že se realita
neodehrává mimo náš život?“
Na dívku jejího věku do byla velkolepá úvaha.
Podíval jsem se na ni a zeptal se: „Není právě tohle Bůh?
Stvořitel naší reality?“
Chvíli o tom přemýšlela.
A pak mi řekla:
„Ale pak tedy žije v reálném světě Bůh
a my jsme akorát jeho panenky na hraní.
Ale kdo pak stvořil Boha?
Nemůže to takhle jít do nekonečna?“
A tohle je svým způsobem dům pro panenky.
A byl postavený pro tebe.
Lžeš.
To se ti snaží namluvit tvůj otec.
Ale lhal ti.
Oba ti lhali.
Cesta ven ale existuje.
A tvoje matka má klíč.
PROBUĎ SE
Dveře. Kde jsou dveře?
Nejsou tu dveře.
Kam zmizely?
Támhle jsou dveře.
Rychle, tudy.
Ne!
Hej. Hej, ty!
Prosím, počkej na mě!
Honem!
Počkej na mě.
Kde to jsme?
Nerozumím tomu.
Nechápu, co se to děje.
Ne. Ne!
Kde to jsme?
To nemůže být pravda.
Pane.
Naboural se do mainframu.
Nejspíš chce změnit architekturu simulace.
Mění tvar věcí, aby zakryl stopy.
Snaží se ji probudit, aniž by nám dal klíč.
Budeme tu uvěznění navždy.
Najdi ji.
Sežeň klíč.
Ano, pane.
Je tam někdo?
Kde to jsme?
Jak jsme se sem dostali?
Pomozte mi!
Je to tamhle.
Já nechci umřít.
Nechci umřít.
- Ling Yi! - Mei Mei!
Dostaňte mě odsud!
Ne!
Nechoď tam.
Nechoď pryč, pomoz mi!
Proč manipuluješ s kódem?
Šíříš virus do celého programu.
Co se snažíš zamaskovat?
Ramiro!
Ángeli. - Prosím, pomoz mi!
Nechápu to. Ty jsi naživu?
A proč jsem tady já?
- Clémence? - Luciene?
Dostaneme tě odsud.
Oleku.
Bude to dobrý.
Oleku!
Proboha.
Pojď.
Musíme odsud pryč.
Tvůj otec je blázen.
Jeho pokus nabourat se do kódu zničí celou simulaci.
Myslíš, že na tobě tvému otci záleží?
Nedělá to pro tebe, ale pro ni.
Kdyby si měl vybrat mezi tebou a tvojí matkou,
vždycky by si vybral ji.
Naše paměti jsou propojené.
Jak to tvůj otec dělá?
Jak se dostal do našich myslí?
Já nevím.
Ale vím, že můj otec udělal něco s mou pamětí.
V té budově.
Oleku!
Jak ses sem dostal?
Ángel. Viděla jsi ho? Byl dole ve studni a teď…
Olek?
Viděli jste Oleka?
Co se děje?
Viděl někdo Oleka?
On neumřel!
Co?
Teď tady byl!
Jak myslíš, že tu byl?
Ángel?
- Ángeli. - Počkej, kam jdeš?
Kam jde?
Já nevím. Ale strojovna by měla být támhle.
Jdeme!
Já to nechápu.
Kancelář otce tady někde musí být.
Tohle je šílený. Je to jenom zlý sen.
Tohle není sen.
Daniel použil slovo simulace, jako kdyby to byla jiná realita
a my v ní byli uvěznění.
Tohle je šílený.
Šílený je, že jste ještě nezjistili, o co tady vlastně jde.
To bych být vámi nedělal.
Tys to věděl.
Celou dobu jsi věděl, co se děje.
Ten klíč.
Na tohle nemáme čas.
Simulace byla narušena.
Všechno se rozpadá.
Dej mi, co chci.
Klíč.
Je mi líto, kapitáne.
Ne!
Ne! Prober se.
Oživte ho. Prosím!
To nejde.
Prosím!
Prober se.
Eyku.
Vstávejte.
Otec na vás už čeká.
Jsi v pořádku?
Ví, co jsi mu udělala.
Co jsem ti udělala?
Elliote, prosím.
Proč si nevzpomínám?
Nekladeš ty správné otázky.
Nech toho! Přestaň!
Jsem tvoje dcera. Jaký otec by tohle udělal?
Ten klíč.
Máš ho?
Sledoval jsi mě.
Celou tu dobu.
Proto poslal Ciaran ten dopis. Přišel na to, co děláš.
Kde je můj bratr?
Cos Ciaranovi provedl?
Věř mi, že on je ten poslední, s kým by sis měla dělat starosti.
Nech těch her a řekni mi, co se tady děje!
Co se to děje?
Jak jsi to udělal?
Rodíme se jako lidé pátrající, či dlící v nevědomí.
Nevědomost je sladká.
Na druhou stranu být pátrajícím člověkem
přináší jen bolest.
Otevřeš každé dveře a vstoupíš do nejtemnějších zákoutí
poháněná touhou získat další vědomosti.
Na rozdíl od svého bratra ses narodila jako pátrající člověk
a teď si přeju, abys nebyla.
Snažila ses zbavit své bolesti, ale způsobila jsi jen víc bolesti.
Přestaň!
Tohle je jen jedna z tvých her.
Dáváš mi víc zásluh, než si zasloužím.
Tohle není moje hra.
Je tvoje.
Ty jsi to stvořila.
Lžeš. To není pravda.
Stvořilas to.
Ty a tvůj manžel. Tohle je vaše dílo.
Všechny jste k tomu dotlačili.
Všichni jsou tu uvěznění kvůli tobě.
Teď z tohoto Bohem zapomenutého místa odejdu.
A pro tebe je čas znovu zapomenout.
Ať ti řekl cokoli, není to pravda. Nevytvořila jsem to.
Nevytvořila jsem to!
Nevytvořila!
Neboj se.
Zapomeneš, že se to stalo.
Jako vždycky předtím.
Postarám se, abys tu zůstala navždy.
Ángeli.
Tohle nemůže být skutečné.
Je čas se probudit.
Proč to nefunguje?
Změnil kód.
Simulace byla narušena.
Co se to děje?
Mazání simulace za
deset, devět, osm,
sedm, šest,
pět, čtyři,
tři, dva,
jedna, nula.
Vyšlo to.
Nezačalo to celé spolu.
Kde to jsem?
Je to skutečné?
Ne.
Tohle je naše první simulace.
Náš druhý domov.
Tohle jsme vytvořili?
Proč si nemůžu vzpomenout?
Na tom teď nezáleží.
Proč jsem tady?
Objekty v simulaci jsou jen projevy kódů.
Je to jen maska, jako vše ostatní.
Přepsal jsem jejich hodnoty.
Přeprogramoval jsem je.
Tentokrát ses po injekci nevrátila a nezapomněla.
Přivedlo tě to sem.
Vyměnil jsem předměty.
Ta pyramida, co má tvůj otec, je k ničemu.
Stejně jako klíč.
PROBUĎ SE
Teď má kód k odchodu tvůj snubní prsten.
Tentokrát
se odsud dostaneš.
Tvůj bratr
převzal program, když jsi v něm byla.
Cože udělal?
Všechno ovládá on.
Tolikrát jsem se tě odsud snažil dostat.
Já myslela, že to můj otec…
Zasekl se tady jako ostatní.
Nevím, jak rychle tvůj bratr zjistí, co jsem provedl.
Musíš odejít hned.
Tohle je mnohem větší, než si myslíš.
Musíš se probudit.
Musíš ho zastavit,
jinak bude vše ztraceno.
Budeš tam, až se probudím?
Vždycky.
Vždycky tam budu.
AŤ TĚ KÁVA NAKOPNE DŘÍV NEŽ REALITA
„Projekt Prometheus.“
MISE PŘEŽITÍ 42.043240 - 44.375760
CESTUJÍCÍ: 1423
POSÁDKA: 550
DATUM: 19. ŘÍJNA 2099
Příchozí zpráva.
CIARAN:
AHOJ, SESTRO.
VÍTEJ V REALITĚ.
Překlad titulků: Zuzana Matějková