Mamma!
Mamma, se.
Se hva jeg fant.
Jeg kalte ham Alfred. Ser han ikke ut som en Alfred?
Han gjør det.
Skal vi slippe ham?
Alfred vil nok ikke være fanget slik.
Hvordan skal jeg se ham vokse da?
Du får nok ikke det.
Noen ganger må vi gi slipp på ting fordi vi ikke kan beholde dem evig.
En dag blir du voksen, og da må jeg gi slipp på deg.
For jeg kan ikke beholde deg for alltid.
Ikke tøys.
Jeg skal bo med deg og pappa for alltid.
Mamma!
Våkn opp.
Faren din må ha fortalt deg om meg.
Men han utelot nok det som forklarer hvorfor vi egentlig er her.
Du og jeg.
Se på dem.
De ble med på turen fordi de tok et valg om å glemme fortiden sin.
Og nå sitter de også fast her.
Din mor har lurt deg.
Hun har lurt oss alle.
Hun er den eneste som kan få oss ut herfra.
Om du er modig nok, så kan jeg vise deg sannheten.
EN NETFLIX-SERIE
NØKKELEN
Eyk.
Maura.
Hvor er han?
Hvordan fikk han meg på Prometeus?
Slutt å lyve. Hvem er han, egentlig?
Han er…
Han er mannen min.
Og gutten vi fant på Prometeus er sønnen min.
Hva?
Men jeg husker ikke noe av det.
Jeg vet at det høres vanvittig ut, men min far
eier dette rederiet,
og jeg tror han fikk oss til å glemme hvorfor vi er her.
Hva sa hun?
Vår verden har regler som ikke kan tøyes.
Men ingenting i denne verden har noen logikk.
Dette her,
det er ikke virkelig.
Det er illusjon, et trylletriks.
En simulasjon.
Det er latterlig.
Husker du hvordan du kom om bord?
Selvfølgelig.
Det er umulig.
Hva?
Hva sa hun?
Hun vil vite om vi husker å ha kommet om bord.
Hva?
Kan noen forklare hva alle prater om, vær så snill?
Jeg trodde det bare handlet om meg, men det gjør ikke det.
Det handler om oss alle.
Jeg vet ikke hvorfor,
men vi alle er her av en grunn.
Din…
Din mann.
Er han grunnen til at vi er her?
-Jobber han for din far? -Jeg tror han prøver å hjelpe.
Jeg tror han prøver å få oss ut.
Faen.
Kom igjen.
Kom igjen, da.
Funger, vær så snill!
Hjernen vår er en komplisert sammensetning.
Enda vi prøver å glemme ting som vi ikke vil huske,
vil vi aldri kunne slette dem fullstendig.
De er en del av hvem vi er.
Vevet inn i vårt vesen.
Det er på tide at du husker.
Sannheten din ligger bak disse veggene.
Ingen grunn til å være redd.
Dette er ikke virkelig.
Husker du?
Det sprer seg.
Jeg tar ikke ett skritt til før du sier nøyaktig hva som skjer.
Hvorfor skal vi fortsette å stole på deg? Din far eier skipet.
Du må vite noe. Hvorfor er du her i det hele tatt?
Jeg vet ikke.
Det siste jeg husker før jeg våknet om bord i Kerberos
var at jeg fant konvolutten ved døren min.
Jeg tror min bror sendte den.
Og denne lå oppi.
Jeg vet ikke hvordan, men min far fikk meg til å glemme.
Han fikk meg til å glemme hva som skjedde og hvem jeg er.
Men hva enn denne åpner, så vil den få meg til å huske
og få oss alle ut herfra.
Mor hadde rett.
Vi burde aldri ha gått om bord.
Nå er alle døde.
Olek er død.
Min mor er død. Jeg blir ikke her ett minutt lenger.
Jeg skal av skipet.
Hun har rett.
Vi burde ta en av livbåtene og komme oss av skipet.
Men forstår du ikke det? Det er ingen steder å dra.
Skipet er ikke ekte. Havet der ute er ikke ekte.
Det skjer bare i hjernen din.
Du er nok veldig smart. Jeg beundrer at du studerte medisin
og at du står imot konvensjoner og begrensninger kvinner møter på.
Men du kan ikke tro på det du sier.
Det henger ikke på greip.
La oss komme av skipet.
Vent, hvor skal dere?
Vi skal av skipet. Det er bare å bli med.
De vil av skipet.
Kom.
Du har sett det.
Sjaktene.
Minnet ditt. Og mitt.
Tror du på meg?
Hvor ble den av?
Tror du han er der inne? Din far, i minnet ditt?
Kontoret hans var ikke der. Men han sa jeg ville vite hvor han var.
Hvordan kommer vi til sinnssykehuset?
Følg meg.
Dette er minnet hans.
Jeg er på alle bildene, men jeg husker ingenting av det.
-Jeg ser på dem, og jeg føler ingenting. -Husker du ikke det være gift?
Om dette er en illusjon, kan minnet hans også være det?
Hvordan vet du at han snakker sant?
Gutten sa at det var en skaper, en som hadde skapt alt dette.
Din far.
Tror du han skapte dette?
Hvem enn det var, må det ha en logikk.
Et design.
Mener du at det fins et mønster? En blåkopi?
Minner blir lagret i ulike steder i hjernen.
Men de er sammenkoblet gjennom nervebaner.
Når du lukter en viss lukt, kan du huske mye
som er koblet til den lukten.
Kanskje det er det dette er.
En slags imitasjon av hjernen, der de ulike områdene er koblet sammen.
Hva skjer?
La oss gå videre.
Pokker.
Det rører på seg.
Fort! Denne veien!
Kom. La oss være raske!
Hvor ble de av?
Hei!
Hva om legen hadde rett?
Hva enn som skjer, skal jeg av skipet.
Det må være en vei ut herfra.
Vent. Hvor skal du? Vi har mistet de andre.
Vi burde gå tilbake. Finne legen og kapteinen.
Selv om vi sletter minner i denne simulasjonen,
vil våre sanser fortsatt reagere på de samme utløserne.
Ditt sinn husker kanskje ikke hva som skjedde på det rommet.
Men det gjør kroppen.
Jeg skal vise deg sannheten.
Stol på meg.
Sett deg ned.
Jeg vet du tror det er din mor som er fanget her inne.
Dette er ikke hennes fengsel.
Det er ditt.
Dette kan gjøre vondt.
Du kan ikke hindre ham i å dø, Maura.
Maura?
Mamma?
Pappa?
Du vet at dette ikke er riktig.
Hvorfor hører dere meg ikke?
Mamma, hva skjer nå?
-Mamma! -Vær så snill.
-Vær så snill! -Slipp ham.
Mamma!
-Jeg kan ikke. -Mamma, vær så snill!
Mamma, vær så snill! Nei!
-Rolig, min kjære. -Nei! Nei, mamma, vær så snill!
-Ikke vær redd. -Nei!
-Du vil glemme. Jeg lover. -Nei! Vær så snill!
Du vil glemme at dette skjedde. Det er bare sånn vi kan være sammen.
Nei!
Vær så snill! Nei!
Du så sannheten, ikke sant?
Du er fanget i simulasjonen så din mor kan holde deg i live.
Du lyver. Det er ikke mitt minne.
Du plantet det i hjernen min.
Da din mor var på din alder…
…fant hun en avhandling om Platons huleligning på mitt kontor.
Hun var for ung til å forstå Platons abstrakte konsept.
Uansett så leste hun den igjen og igjen.
Det var denne ene tanken
som snudde hennes verden på hodet.
Tanken om at vår kunnskap har grenser
og at vi aldri kan vite om ting virkelig er slik de ser ut som.
Vi sover uten å være klar over hvordan ting egentlig er.
En kveld kom hun til meg og sa:
"Om det Platon argumenterer er sant,
hvordan kan vi da vite om noe er virkelig?
Hvordan vet vi at den faktiske virkeligheten
ikke er utenfor livet vi lever?"
Det var en stor tanke for en jente på hennes alder.
Jeg så på henne og spurte: "Er ikke det Gud er?
Skaperen av vår virkelighet?"
Hun tenkte over det.
Så svarte hun:
"Men da er det verden Gud lever i som er virkelig,
og vi er bare dukkehuset hans.
Og igjen, hvem skapte Gud?
Fortsetter ikke det i det uendelige?"
Dette her er på et vis et dukkehus.
Og det var bygd for deg.
Du lyver.
Det er det din far vil at du skal tro.
Men han har løyet for deg.
Det har de begge.
Men det fins en vei ut.
Og din mor har nøkkelen.
VÅKN OPP
Hvor er dørene?
Det er ingen dører.
Hvor ble de av?
Det er en dør der.
Fort, hitover.
Nei!
Hei. Hei, du!
Vent på meg!
Kom igjen!
Vent på meg.
Hvor er vi?
Jeg forstår ikke.
Jeg forstår ikke hva som skjer.
Nei. Nei!
Hvor er vi?
Det kan ikke være sant.
Sir.
Han hacket seg inn i sentralenheten.
Han prøver å endre simulasjonens arkitektur.
Han endrer tings form for å dekke over sine spor.
Han prøver å vekke henne uten å gi oss nøkkelen.
Vi blir fanget her for alltid.
Finn henne.
Ta nøkkelen.
Ja, sir.
Er det noen der inne?
Hvor er vi?
Hvordan kom vi hit?
Hjelp meg!
Det er der borte.
Jeg vil ikke dø.
-Ling Yi! Mei Mei!
Få meg ut herfra!
Nei!
Ikke gå!
Ikke gå, hjelp meg!
Hvorfor manipulerer du koden?
Du sprer viruset over hele programmet.
Hva prøver du å skjule?
Ramiro!
-Ángel! -Ramiro, hjelp meg!
Jeg forstår ikke. Hvorfor er du i live? Og hvorfor er jeg her?
-Clémence! -Lucien?
Vi får deg ut!
Olek.
Det ordner seg.
Olek!
Kjære Gud.
Kom.
Vi må ut herfra!
Din far er et fjols.
Hans forsøk på å hacke koden vil ødelegge hele simulasjonen.
Du tror din far bryr seg om deg.
Han gjør ikke dette for deg, han gjør det for henne.
Om han måtte velge mellom deg og din mor,
ville han alltid valgt henne.
Våre minner er sammenknyttet.
Hvordan gjør din far dette?
Hvordan kom han seg inn i hjernen vår?
Jeg vet ikke.
Men jeg vet at min far gjorde noe med minnet mitt.
I det bygget.
Olek!
Hvordan kom du hit?
Ángel. Har du sett ham? Han var nede i brønnen, og nå…
Olek?
Har du sett Olek?
Hva er det?
Har noen sett Olek?
Han døde ikke!
Hva?
Han var her nå!
Hva mener du?
Ángel?
-Ángel? -Hvor skal du?
Hvor skal han?
Jeg vet ikke. Men maskinrommet må være her.
Kom!
Jeg forstår ikke.
Min fars kontor må være et sted.
Dette er vanvittig. Bare en vond drøm.
Dette er ikke en drøm.
Daniel sa noe om en simulasjon, som en falsk virkelighet
som vi er fanget i.
Dette er vanvittig.
Det vanvittige er at du ennå ikke har funnet ut hva dette er.
Det hadde jeg ikke gjort.
Du visste det. Du visste hva som skjedde hele tiden.
Nøkkelen.
Vi har ikke tid til dette.
Simulasjonen er korrupt.
Alt kollapser.
Gi meg det jeg vil ha.
Nøkkelen.
Jeg beklager, kaptein.
Nei!
Nei! Kom tilbake.
Få ham tilbake.
Det er umulig.
Vær så snill!
Kom tilbake.
Eyk.
Kom deg opp.
Din far venter på deg allerede.
Går det bra?
Han vet hva du gjorde mot ham.
Hva gjorde jeg?
Vær så snill, Elliot.
-Hvorfor husker jeg ikke? -Du stiller feil spørsmål.
Slutt! Bare slutt!
Jeg er datteren din. Hva slags far ville gjort dette?
Nøkkelen.
Har du den?
Du har fulgt med på meg.
Hele tiden.
Ciaran sendte brevet fordi han fant ut hva du gjorde.
Hvor er broren min? Hva har du gjort med Cieran?
Tro meg, han er den siste du burde være bekymret for.
Slutt med disse lekene og si hva som foregår!
Hva skjer?
Hvordan gjorde du dette?
Vi blir enten født som en som søker eller en som unngår.
Å unngå er ren lykke.
Å søke, derimot,
gir en intet annet enn smerte.
Du vil åpne hver dør og gå inn i de mørkeste tomrom,
drevet av lysten til å tilegne deg mer kunnskap.
I motsetning til din bror ble du født som en som søker,
og jeg skulle ønske at du ikke ble det.
Du prøvde å kvitte deg med smerten, men du skapte bare mer smerte.
Stopp!
Dette er bare enda et sykt spill.
Du gir meg mer ære enn jeg fortjener. Dette er ikke mitt syke spill.
Det er ditt.
Du er skaperen.
-Du lyver. Det er ikke sant. -Du skapte dette.
Du og mannen din. Det er deres design.
Du tvang dette på alle sammen.
De er fanget i denne løkken på grunn av deg.
Jeg skal forlate dette gudsforlatte stedet nå.
Og det er på tide at du glemmer igjen.
Hva enn han har sagt, så er det ikke sant. Jeg skapte ikke dette.
Jeg skapte ikke dette!
Ikke vær redd.
Du vil glemme at dette skjedde. Akkurat som alle de andre gangene.
Jeg skal sørge for at du blir her for alltid.
Ángel?
Dette kan ikke være virkelig.
På tide å våkne.
Hvorfor virker det ikke?
Han endret koden.
Simulasjonen er korrupt.
Hva skjer?
Sletter simulasjon om
ti, ni, åtte,
sju, seks,
fem, fire,
tre, to,
én, null.
Det gikk.
Det startet ikke på nytt.
Hvor er jeg?
Er dette virkelig?
Nei.
Dette er den første simulasjonen vi skapte.
Det er vårt andre hjem.
Skapte vi dette?
Hvorfor husker jeg det ikke?
Det spiller ingen rolle nå.
Hvorfor er jeg her?
Objektene i simulasjonen er bare manifestasjoner av koder.
Bare fasader, som alt annet.
Jeg byttet om verdiene.
Jeg omprogrammerte dem.
Denne gangen brakte ikke sprøyten deg tilbake og fikk deg til å glemme.
Den brakte deg hit.
Jeg endret objekter.
Pyramiden til faren din er ubrukelig.
Det er nøkkelen også.
VÅKN OPP
Gifteringen din holder utgangskoden nå.
Denne gangen
skal du komme deg ut herfra.
Din bror
tok over hele programmet mens du var her inne.
Min bror gjorde hva?
Han har kontrollert alt.
Jeg har prøvd så hardt å få deg ut, mange ganger.
-Jeg trodde faren min kontrollerte… -Han er like fanget som alle andre.
Jeg vet ikke hvor raskt broren din vil finne ut hva jeg har gjort.
Men du må gå nå.
Dette er mye større enn du tror.
Du må våkne opp.
Du må stoppe ham,
ellers blir alt fortapt.
Er du der når jeg våkner?
Alltid.
Jeg vil alltid være der.
MÅTTE KAFFEN DIN SETTE INN FØR VIRKELIGHETEN GJØR DET.
"Prosjekt Prometeus".
OVERLEVELSESOPPDRAG TIl 42.043240 -44.375760
PASSASJERER 1423
MANNSKAP 550
DATO: 19. OKT 2099
Mottar melding.
HALLO SØSTER.
VELKOMMEN TIL VIRKELIGHETEN.
Tekst: Ekaterina Pliassova