‎Mamă!
‎Mamă, uite!
‎Uite ce am găsit!
‎L-am numit „Alfred”. ‎Nu arată ca un Alfred?
‎Să știi că da.
‎Nu vrei să-i dai drumul?
‎Sunt sigură ‎că Alfred nu ar vrea să fie închis așa.
‎Dar cum o să-l mai văd crescând?
‎Mă tem că nu o vei face.
‎Uneori trebuie să renunțăm la lucruri, ‎fiindcă nu le putem ține.
‎Într-o zi, vei fi om mare ‎și eu va trebui să te las să pleci.
‎Nu te pot păstra pentru totdeauna.
‎Nu fi prostuță!
‎Eu o să stau cu tine și cu tati mereu.
‎Mamă!
‎Trezește-te!
‎Cred că tatăl tău ‎ți-a povestit despre mine.
‎Dar probabil că a omis să-ți spună ‎de ce suntem cu adevărat aici.
‎Noi doi.
‎Uită-te la ei!
‎Au pornit în acest periplu ‎pentru că au ales să-și uite trecutul.
‎Și acum sunt toți prinși aici.
‎Mama ta te-a păcălit.
‎Ne-a păcălit pe toți.
‎Și e singura persoană ‎care ne poate scoate de aici.
‎Dacă ești destul de curajos, ‎îți pot arăta adevărul.
‎UN SERIAL NETFLIX
‎CHEIA
‎Eyk.
‎Maura.
‎Unde e?
‎Cum m-a adus pe Prometheus?
‎Nu mai minți! Cine e, de fapt?
‎E…
‎E soțul meu.
‎Iar băiatul găsit pe Prometheus ‎e fiul meu.
‎Poftim?
‎Dar nu-mi amintesc nimic.
‎Știu că pare o nebunie, dar tatăl meu…
‎e proprietarul companiei navale.
‎Cred că a făcut cumva ‎să uităm de ce suntem aici.
‎Ce a spus?
‎Lumea noastră are reguli ‎ce nu pot fi încălcate.
‎Dar lumea asta nu respectă ‎regulile logicii.
‎Tot ce vedeți
‎nu e aievea.
‎E o iluzie, un truc de magie.
‎O simulare.
‎Ridicol!
‎Vă amintiți cum ați urcat pe navă?
‎Bineînțeles.
‎E imposibil.
‎Ce?
‎Ce a spus?
‎Vrea să știe ‎dacă ne amintim cum ne-am îmbarcat.
‎Ce?
‎Îmi spuneți și mie despre ce se discută?
‎Credeam că e vorba numai de mine, dar nu.
‎E vorba de noi toți.
‎Nu știu de ce,
‎dar suntem aici cu un motiv.
‎Soțul…
‎Soțul tău.
‎Din cauza lui suntem aici?
‎- Lucrează pentru tatăl tău? ‎- Cred că vrea să ne ajute.
‎Cred că încearcă să ne scoată de aici.
‎La naiba!
‎Haide!
‎Hai, te rog!
‎Trebuie să funcționezi!
‎Creierul nostru e foarte complicat.
‎Oricât am încerca ‎să uităm ce nu vrem să ne amintim,
‎nu ne putem șterge amintirile întru totul.
‎Fac parte din noi.
‎Sunt împlântate în noi.
‎E timpul să-ți amintești.
‎Adevărul tău e în spatele acestor ziduri.
‎N-ai de ce să te temi.
‎Nu e real.
‎Mai știi?
‎Se răspândește.
‎Eu nu mai fac un pas ‎până nu ne spuneți ce se întâmplă.
‎De ce să ne mai încredem în dv.?
‎Tatăl dv. deține nava asta.
‎Sigur știți ceva.
‎Ce căutați aici?
‎Nu știu.
‎Tot ce-mi amintesc ‎înainte să mă trezesc pe Kerberos
‎e că am găsit plicul în fața ușii mele.
‎Cred că l-a trimis fratele meu.
‎Și conținea asta.
‎Nu știu cum a reușit, ‎dar tata m-a făcut să uit.
‎M-a făcut să uit ‎ce s-a întâmplat și cine sunt.
‎Dar cred că o să-mi amintesc ‎când voi deschide ceva cu asta
‎și vom scăpa cu toții de aici.
‎Mama avea dreptate.
‎Nu trebuia să urcăm pe nava asta.
‎Acum sunt morți cu toții.
‎Olek e mort.
‎Mama e moartă.
‎Eu nu mai zăbovesc aici.
‎Cobor de pe navă.
‎Are dreptate.
‎Hai să lăsăm la apă ‎o barcă de salvare și să coborâm!
‎Nu pricepeți? ‎Nu aveți încotro să vă îndreptați.
‎Nava asta nu e reală. Nici oceanul.
‎Sunt doar în mintea voastră.
‎Sunteți o femeie inteligentă.
‎Vă admir că ați studiat medicina
‎și că vă opuneți rigorilor ‎cu care se confruntă femeile.
‎Dar nici dv. nu credeți ce spuneți.
‎Nu are nicio noimă.
‎Hai să coborâm de pe navă!
‎Stați, unde plecați?
‎Coborâm de pe navă.
‎Puteți veni cu noi.
‎Vor să coboare.
‎Să mergem!
‎Le-ai văzut cu ochii tăi. Puțurile.
‎Amintirea ta. A mea.
‎Mă crezi?
‎Unde a dispărut?
‎Crezi că e acolo? ‎Tatăl tău, în amintirea ta?
‎Biroul lui nu era unde îl știam. ‎Dar a zis că știu unde îl găsesc.
‎Cum ajungem la ospiciu?
‎Vino cu mine!
‎Asta e amintirea lui.
‎Sunt în toate pozele astea, ‎dar nu-mi amintesc nimic.
‎Mă uit la ele și nu simt nimic.
‎Nu-ți amintești căsnicia?
‎Dacă toate astea sunt o iluzie, ‎oare nu e și amintirea asta?
‎De unde știi că spune adevărul?
‎Băiatul a spus că există un creator, ‎cineva care a făurit toate astea.
‎Tatăl tău.
‎Crezi că el a creat totul?
‎Nu știu, dar trebuie să aibă o logică.
‎Un model.
‎Adică există un tipar? Un plan?
‎Creierul ține amintirile în zone diferite.
‎Dar sunt legate între ele ‎prin rețeaua neuronală.
‎Când simți un miros anume, îți trezește ‎multe amintiri legate de acel miros.
‎Poate că asta avem și aici.
‎Un fel de copie a creierului,
‎iar zonele au legătură între ele.
‎Ce se întâmplă?
‎Să-i dăm înainte!
‎Rahat!
‎Se mișcă.
‎Repede! Pe aici!
‎Să mergem. Hai, repede!
‎Unde s-au dus?
‎Alo!
‎Dacă avea dreptate doctorița?
‎Orice ar fi, eu cobor de pe navă acum.
‎Trebuie să existe o ieșire.
‎Unde vă duceți? ‎I-am pierdut și pe ceilalți!
‎Hai să-i găsim pe căpitan și pe doctoriță!
‎Chiar dacă ștergem ‎amintirile din simulare,
‎simțurile noastre încă reacționează ‎la anumiți stimuli.
‎Mintea ta nu-și amintește ‎ce s-a întâmplat în camera aia.
‎Dar corpul tău da.
‎Îți arăt eu adevărul.
‎Ai încredere în mine!
‎Ia loc.
‎Știu că tu crezi că mama ta e prinsă aici.
‎Asta nu e închisoarea ei.
‎E a ta.
‎E posibil să doară.
‎Nu-l poți ține în viață, Maura.
‎Maura?
‎Mamă?
‎Tată?
‎Știi că nu e bine, Maura.
‎De ce nu mă auziți?
‎Mamă, ce se întâmplă?
‎- Mamă! ‎- Te rog.
‎- Te rog! ‎- Trebuie să-l lași.
‎Mamă!
‎- Nu pot. ‎- Mamă, te rog!
‎Mamă, te rog! Mamă, nu!
‎- Nu-ți face griji, iubirea mea. ‎- Nu, mamă, te rog!
‎- Nu te teme. ‎- Nu!
‎- O să uiți. Promit. ‎- Nu! Te rog, nu!
‎O să uiți ce s-a întâmplat.
‎Doar așa vom reuși. ‎Doar așa putem fi împreună.
‎Nu!
‎Te rog! Nu!
‎Ai văzut adevărul, nu?
‎Ești prins în simulare ‎ca mama ta să te țină în viață.
‎Minți. Nu sunt amintirile mele.
‎Mi le-ai indus tu.
‎Când mama ta era de vârsta ta…
‎a găsit o lucrare ‎despre mitul peșterii lui Platon.
‎Era prea tânără ca să înțeleagă ‎conceptul abstract sugerat de Platon.
‎Însă a tot citit-o.
‎Gândul ăsta i-a dat lumea peste cap.
‎Ideea că percepția noastră are limite
‎și că nu putem ști niciodată ‎dacă lucrurile sunt așa cum par.
‎Că suntem adormiți, ‎că nu cunoaștem adevărul.
‎Într-o seară, ‎a venit la mine și mi-a spus:
‎„Dacă e adevărat ce susține Platon,
‎de unde știm care e realitatea?
‎De unde știm că realitatea adevărată
‎nu e dincolo de viața pe care o trăim?”
‎Era o idee complicată pentru un copil.
‎Eu i-am zis: „Nu asta e Dumnezeu?
‎Creatorul realității noastre?”
‎S-a gândit o vreme.
‎Apoi mi-a răspuns:
‎„Înseamnă că lumea lui Dumnezeu ‎e cea reală
‎și noi suntem doar casa lui de păpuși.
‎Și cine l-a creat pe Dumnezeu?
‎Sunt întrebări fără sfârșit.”
‎Într-un fel, și asta e o casă de păpuși.
‎Și a fost clădită pentru tine.
‎Minți.
‎Asta vrea tatăl tău să crezi.
‎Dar te-a mințit.
‎Amândoi te-au mințit.
‎Dar există o scăpare.
‎Și mama ta are cheia.
‎TREZEȘTE-TE
‎Ușile, unde sunt ușile?
‎Nu există uși.
‎Unde au dispărut?
‎Uite o ușă!
‎Repede, pe aici!
‎Nu!
‎Stai!
‎Așteaptă-mă, te rog!
‎Haide!
‎Așteaptă-mă!
‎Unde suntem?
‎Nu înțeleg.
‎Nu înțeleg ce se întâmplă.
‎Nu. Nu!
‎Unde suntem?
‎Nu se poate.
‎Domnule.
‎A intrat în serverul central.
‎Cred că încearcă să schimbe ‎arhitectura simulării.
‎Schimbă formatul ca să-și acopere urmele.
‎Încearcă s-o trezească ‎fără să ne dea cheia.
‎Vom fi prinși aici pe vecie.
‎Găsește-o!
‎Și ia cheia!
‎Da, domnule.
‎E cineva acolo?
‎Unde suntem?
‎Cum am ajuns aici?
‎Ajutor!
‎E acolo.
‎Nu vreau să mor.
‎- Ling Yi! ‎- Mei Mei!
‎Ajută-mă să ies de aici!
‎Nu!
‎Nu pleca!
‎Nu pleca, ajută-mă!
‎De ce modifici codul?
‎Răspândești virusul în tot programul.
‎Ce vrei să ascunzi?
‎Ramiro!
‎- Ángel! ‎- Ramiro, te rog, ajută-mă!
‎Nu înțeleg. De ce trăiești?
‎Și de ce sunt aici?
‎- Clémence! ‎- Lucien?
‎Te scoatem de-acolo!
‎Olek.
‎O să fie bine.
‎Olek!
‎Doamne!
‎Vino!
‎Trebuie să fugim.
‎Tatăl tău e un prost.
‎Încercarea lui de a sparge codul ‎o să distrugă întreaga simulare.
‎Crezi că tatălui tău îi pasă de tine.
‎Nu face asta pentru tine, ci pentru ea.
‎Dacă ar avea de ales ‎între tine și mama ta,
‎ar alege-o oricând pe ea.
‎Amintirile noastre sunt conectate.
‎Cum reușește tatăl tău?
‎Cum a intrat în mintea noastră?
‎Nu știu.
‎Dar știu că mi-a afectat memoria cumva.
‎În clădirea aia.
‎Olek!
‎Cum ai ajuns aici?
‎Ángel. L-ai văzut? ‎Era în fântână și acum…
‎Olek? L-ați văzut pe Olek?
‎Ce s-a întâmplat?
‎L-ați văzut pe Olek?
‎Nu a murit!
‎Ce?
‎Era aici acum o clipă!
‎Cum adică?
‎Ángel?
‎- Ángel? ‎- Unde te duci?
‎Unde se duce?
‎Nu știu. Dar sala motoarelor e încoace.
‎Să mergem!
‎Nu înțeleg.
‎Sigur e undeva biroul tatei.
‎E o nebunie. Doar un vis urât.
‎Nu e un vis.
‎Daniel a folosit cuvântul „simulare”. ‎E o realitate falsă
‎și suntem prinși cu toții aici.
‎E incredibil.
‎E incredibil că încă nu ți-ai dat seama ‎despre ce e vorba.
‎Eu n-aș face asta.
‎Știai.
‎Tu știai ce se întâmplă.
‎Cheia.
‎N-avem timp de așa ceva.
‎Simularea a fost modificată.
‎Se destramă.
‎Dă-mi ce-mi trebuie!
‎Cheia.
‎Îmi pare rău, căpitane.
‎Nu!
‎Nu! Întoarce-te!
‎Trezește-l! Te rog!
‎E imposibil.
‎Te rog!
‎Întoarce-te!
‎Eyk.
‎Ridică-te!
‎Tatăl tău te așteaptă.
‎Ești teafăr?
‎Știe ce i-ai făcut.
‎Ce ți-am făcut?
‎Elliot, te rog.
‎- De ce nu-mi amintesc? ‎- Tot nu întrebi ce trebuie.
‎Încetează odată!
‎Sunt fiica ta. ‎Ce fel de tată face așa ceva?
‎Cheia.
‎O ai?
‎M-ai urmărit.
‎În tot timpul ăsta.
‎De asta mi-a trimis Ciaran scrisoarea. ‎A aflat ce ai făcut.
‎Unde e fratele meu?
‎Ce i-ai făcut lui Ciaran?
‎Crede-mă, asta e ultima ta grijă.
‎Încetează cu joculețele ‎și zi-mi ce se petrece!
‎Ce se întâmplă?
‎Cum ai reușit?
‎Venim pe lumea asta ‎fie iscoditori, fie șovăitori.
‎Șovăiala este exaltantă.
‎Însă iscodirea
‎aduce numai suferință.
‎Deschizi toate ușile ‎și pășești în cele mai adânci abisuri
‎în căutarea înțelepciunii.
‎Spre deosebire de fratele tău, ‎tu te-ai născut iscoditoare,
‎iar acum îmi doresc să nu fi fost așa.
‎Ai încercat să scapi de durere, ‎dar n-ai făcut decât să ți-o sporești.
‎Încetează!
‎E un joculeț bolnav de-al tău!
‎Mă supraestimezi.
‎Nu e joculețul meu bolnav.
‎E al tău.
‎Tu ești creatoarea.
‎Minți. Nu e adevărat.
‎Voi l-ați creat.
‎Tu și soțul tău. E conceptul tău.
‎Tu i-ai obligat pe toți să fie aici.
‎Sunt prinși aici din cauza ta.
‎Eu o să părăsesc pustiul ăsta acum.
‎Cât despre tine, e timpul să uiți din nou.
‎Nu știu ce ți-a spus, dar nu e adevărat. ‎N-am creat eu asta.
‎N-am creat-o eu!
‎Nu te teme.
‎Nu!
‎O să uiți că s-a întâmplat.
‎Ca de obicei.
‎Voi face în așa fel ‎încât să rămâi aici pe vecie.
‎Ángel?
‎Nu poate fi adevărat.
‎E timpul să te trezești.
‎De ce nu merge?
‎A schimbat codul.
‎Simularea a fost modificată.
‎Ce se întâmplă?
‎Ștergere simulare în
‎zece, nouă, opt,
‎șapte, șase,
‎cinci, patru,
‎trei, doi,
‎unu, zero.
‎A funcționat.
‎N-a luat-o de la capăt.
‎Unde sunt?
‎E realitatea?
‎Nu.
‎E prima simulare pe care am creat-o.
‎E refugiul nostru.
‎Noi am creat asta?
‎De ce nu-mi amintesc?
‎Nu mai contează acum.
‎Ce caut aici?
‎Obiectele dintr-o simulare ‎sunt doar rezultatul codurilor.
‎Sunt doar fațade, ca orice altceva.
‎Le-am schimbat valorile.
‎Le-am reprogramat.
‎Seringa nu te-a mai adus înapoi ‎și nu te-a făcut să uiți.
‎Te-a adus aici.
‎Am schimbat obiectele.
‎Piramida tatălui tău e inutilă.
‎La fel și cheia.
‎TREZEȘTE-TE
‎Verigheta conține acum codul de ieșire.
‎De data asta
‎vei scăpa de aici.
‎Fratele tău.
‎El a preluat programul ‎cât ai fost tu aici.
‎- Ce a făcut fratele meu? ‎- El controlează totul.
‎M-am străduit din răsputeri ‎să te scot de aici.
‎Credeam că tata controlează…
‎Și el e prins aici, ca toți ceilalți.
‎Nu știu cât de repede ‎va afla fratele tău ce am făcut.
‎Dar trebuie să pleci acum.
‎Situația asta e mai presus de noi.
‎Trebuie să te trezești.
‎Trebuie să-l oprești,
‎sau se duce totul de râpă.
‎O să fii acolo când mă trezesc?
‎Întotdeauna.
‎Întotdeauna voi fi cu tine.
‎DE TE-AR TREZI CAFEAUA ‎ÎNAINTE SĂ TE LOVEASCĂ REALITATEA.
‎„Proiectul Prometheus”.
‎MISIUNE DE SUPRAVIEȚUIRE
‎PASAGERI 1423
‎ECHIPAJ 550
‎DATA: 19 OCTOMBRIE 2099
‎Primire mesaj.
‎BUNĂ, SURIOARĂ.
‎BINE AI VENIT LA REALITATE.