Dovolte mi vysvětlit pravidla.
Hra, kterou budeme hrát, je Úroveň obtížnosti Srdcová královna,
„Kroket“.
Kroket?
Říká se tomu i zahradní kulečník,
je to hra s koulemi, kterou si oblíbili v Anglii v 19. století.
Ale obávám se, že v Japonsku není moc známá.
Neznám pravidla.
Vůbec nevadí, jestli neumíte kroket hrát.
Víte,
je jedno, jestli vyhrajete, nebo prohrajete.
Cože?
Abyste tuto hru dokončili,
musíte odehrát tři kola kroketu bez toho, abyste to vzdali.
Když to vzdáte, než sety dokončíme, hra končí.
Můžete mít i zbraně.
Jediné pravidlo je dokončit tři kola kroketu.
Když budeme hrát až do konce, vyhrajeme, i když nevyhrajeme?
Přesně tak. Není to snadné?
Teď se pojďme bavit!
Hra se hraje s dřevěným kladivem a dvěma koulemi.
Musíte obě koule poslat ve správném pořadí přes šest branek
a pak trefit cílový kolík, než vyhraje druhý hráč.
Jo!
Vyhrála jsem první set.
Když odehrajeme tři sety bez přestání, dokončíme hru
a vyhrajeme.
Už jen dva sety.
Co ji to napadlo?
Dobře, je čas na druhý set.
Ona tu hru natahuje.
Jen se baví.
Musíme tu hru rychle dokončit.
Panečku, to je taková zábava!
Dobře!
Tohle nikdy neskončí.
Ano!
Vyhrál jsem.
Vypadá to, že jsem prohrála druhý set.
Máš talent!
Dobře, je čas na třetí set.
To bylo vyčerpávající.
Co takhle si dát čaj?
Čaj?
Nechceme čaj, pojďme hrát.
Vychutnat si čaj během zápasu je správná etiketa pro dámy a pány.
Prosím, vychutnejte si čaj.
Až ta hra skončí, můžeme se vrátit do skutečného světa?
To se dozvíte, až skončí.
Už se s ní nebav.
Neposlouchej ji.
Musíme to jen dohrát.
Opravdu chceš tak moc vědět odpověď?
Moji přátelé zemřeli, aniž by tu odpověď věděli.
Chci ji vědět pro sebe i pro ně.
Proto jsem došel tak daleko.
A chceš se vrátit do skutečného světa.
Můžeme se tam vrátit?
Kdo ví? To ti nemůžu říct.
Co ty víš, tohle mohou být ruiny původního světa.
To můžeš říct, ale určitě taky nic nevíš.
Vím.
Asi nemám na výběr.
Jestli to chceš tak moc vědět,
budu ti muset říct
o této zemi pravdu.
Ale musíš přijmout, že ať ti řeknu cokoli,
tys byl ten, kdo to chtěl slyšet.
Nezapomeň na to.
Napadlo tě někdy,
jaký by byl svět budoucnosti?
Budoucnosti?
Ano.
Nanotechnologie, obnovitelná energie,
iPS buňky, virtuální realita, kryoprezervace, terraformace…
Technologie vaší éry je pořád plná naděje a fantazií.
Asi byste měli být šťastní.
To všechno se stalo skutečností.
Ve skutečnosti technologie dosáhla radikálního vývoje a pokroku.
Během 30 let ekonomika rozvojových zemí posílila
a byly odstraněny překážky zvyšování životní úrovně.
Po 50 letech genetická manipulace prodloužila lidský život.
Počkej.
O co jde?
O co tu jde?
Prostě vám říkám,
jaká bude budoucnost za tisíc let.
Za tisíc let?
Budoucnost?
Mentální kapacita lidstva se ještě zvýšila,
takže jsou v každém oboru neustále objevovány nové poznatky.
Za deset let od přítomnosti, tedy od doby, ve které věříte, že žijete,
se avatary a virtuální realita
staly způsobem života. Jak pracujeme a jak se bavíme.
Za 50 let jsme všechny nemoci, jako jsou rakovina a demence,
dokázali vyléčit genetickým inženýrstvím.
Za 100 let
jsme díky vývoji technologií pro ovládání počasí a regulaci prostředí
vymýtili přírodní katastrofy.
Za 200 let
jsme díky dokonalému pochopení mechanismů v mozku
dokázali přenést vzpomínky a vědomí.
Za 300 let
už lidé neumírali přirozenou smrtí
a žili v průměru 300 let.
Za 400 let
jsme dokonale pochopili fyziku a tedy všechny zákony kauzality,
což nám umožnilo vědecky vysvětlit i věci, jako jsou náhoda a osud.
Za 500 let se už neděje nic nečekaného.
Dosažením dokonalé kontroly nade vším se lidstvo
stalo v podstatě nesmrtelným.
Po dalších 500 let
jsme dokázali přežít, dokud přijímáme dopamin.
Takový je svět 1 000 let v budoucnosti.
Vlastně teď hrajete tuto hru ve virtuální realitě.
Jste v hlubokém spánku, takže jste na to zapomněli.
Tato cesta po světě před 1 000 lety
je momentálně naše nejoblíbenější hra.
Jelikož jsme se stali téměř nesmrtelnými, nemáme důvod žít.
Éra před 1 000 lety,
kdy hrozby smrti a konce světa byly realitou,
nás uchvátila.
A já jsem správce tohoto systému.
Dělám si srandu! Lhala jsem vám.
Co?
Nech toho.
Pravdou je…
že díky genetické manipulaci
se objevilo obrovské množství zmutované vegetace.
Taky jste to viděli, ne?
Vegetace naprosto pohltila město.
Město obklopily hory.
To způsobili mimozemšťané.
Mimozemšťané?
Zajali lidi a vymazali nám vzpomínky
a donutili nás hrát všechny tyto hry, aby na nás dělali behaviorální pokusy.
A to je pravda?
Je to pravda.
Ale…
mezi lidmi, kteří jsou nuceni hrát tyto hry, kolují pověsti.
Kvůli jaderné válce
prý už lidé na zemském povrchu nemohou žít.
Bohaté elity žijící pod zemí implantovali androidům falešné vzpomínky
a nutí je hrát tyto hry na povrchu,
aby se mohli sázet, kdo přežije.
Věříte, že jste utlačovaní lidé,
které mimozemšťané nutí hrát hry.
Ale pravda je…
že jste jen androidi, kterým implantovali
umělé vzpomínky.
A tohle je pravda?
Dělám si srandu.
Musíme dohrát ten poslední set.
Už Miru neposlouchej.
Určitě ani neznáš pravdu.
Možná.
Je pravda vážně tak důležitá?
Chceš to vědět kvůli svým mrtvým přátelům?
Chudáčku.
Vidím, že tví mrtví přátelé
pro tebe byli velmi důležití, že?
Mimochodem, to já vytvořila hru Srdcová Sedmička.
Byli jste si tak blízcí, že jsem si nemohla pomoct.
Arisu!
To nic. Nezastavuj ho.
Mít něco, co můžeš nenávidět, je jedna z největších motivací v životě.
Tohle je součástí tvého plánu, že?
Abych tě zabil…
zatímco hra běží.
Když tě v téhle hře zabiju,
nebudu ji moc dokončit a hra pro mě neskončí.
Jinými slovy, tahle hra nikdy neskončí.
Pokud se to stane,
pak všichni hráči v této zemi budou čekat, až jim vyprší víza.
To je přesně
to extrémní zoufalství, do kterého jsi nás chtěla uvrhnout.
Neztratili jste při hraní her
zájem o to, co se děje ve světě?
Zajímalo vás, jak svět funguje, nebo jaký máme vyšší účel?
Záleželo vám na tom?
Na těch věcech už nezáleželo, co?
Tak proč vůbec záleží na skutečné pravdě?
Arisu. Neposlouchej ji.
- Chci znát pravdu. - Arisu!
Tak moc ji chceš vědět?
Jo.
Tak jsi připraven přijmout realitu, že jo?
Dobrá tedy.
Přestanu se vyhýbat tvé otázce.
Začnu velkým odhalením.
Svět, který teď vidíte, není skutečný.
Je to iluze.
Říkáš, že to všechno je jen iluze?
Nikdy jste o tom nepochybovali?
Zpustošené město, radikální technologie a absurdní hry.
Jsou to mimozemšťané? Lidé z budoucnosti? I kdyby za tím vším byli,
napadá vás nějaký vážný důvod, proč by tyhle hry pořádali?
Hra na babu a schovávaná jsou nápady pro děti.
Nemůže se tady stát nic, co byste si nedokázali představit.
Je přirozené, že člověk jako ty by přežil až do teď.
A to proto, že…
se ty věci dějí v malilinkém světě,
který existuje na pouhých 1 500 gramech tvého mozku.
Arisu, neposlouchej ji.
Kdyby to byla iluze,
znamená to, že můj život je produktem tvé fantazie?
Jsem tady, jsem živá!
To je pravda.
Ty existuješ.
Ale tuhle realitu Arisu nevidí.
Cože?
Arisu.
Nepamatuješ si,
co se tehdy stalo?
Když jsi ztratil své drahé přátele.
Ten šok byl tak traumatizující, že jsi ztratil paměť.
Jsem…
tvoje doktorka, Mira Kanová, psychiatrička.
Tohle je tvoje terapie.
Prostě si to nepamatuješ.
Jen si to nepamatuješ.
Takže?
Už si vzpomínáš?
Vrací se ti…
pomalu vzpomínky?
Takže? Arisu.
Vrací se ti pomalu vzpomínky?
Čóta.
Karube.
Vy dva jste si blízcí.
Pořád se…
o tebe bojí.
Taky přišla o někoho blízkého
a byla tady hospitalizována.
Dobře. Řekni mi to.
Řekni mi, co se stalo,
když jsi viděl ten ohňostroj.
No tak, zkus si vzpomenout.
Tehdy…
- Hej! - Do prdele!
Pozor! Kurva!
Dělejte!
Hej! Ohňostroje!
- Zapomeň na ohňostroj, utíkej! - Pozor!
Byla to moje chyba…
že…
Zdá se, že si už vzpomínáš.
To já jsem je zabil.
To, co jsi chtěl vědět,
nebyla pravda o světě.
Chtěl jsi vědět,
co jsi zač.
Chceš vědět,
proč žiješ.
Chceš vědět, proč existuješ.
Vyrůstal jsi bez lásky.
Hledal jsi odpověď dlouho předtím,
než jsi sem přišel.
Proto se…
ve tvých představách…
objevily tyto absurdní hry.
Jak jsi ty hry přežíval,
stalo se to, že se tvoje touha vědět, co to je za místo,
a tvoje touha vědět, proč existuješ,
nakonec propojily.
Potřebuje tě…
v tomhle světě…
někdo?
Zvládnu to?
No tak, připravoval ses, ne?
Ano, ale…
Nevím, co musím udělat…
Má tvoje existence v tomto světě
nějaký význam?
Jaký je smysl tvého života?
Jak dlouho ještě budeš takhle žít?
Poslouchej.
Má vůbec smysl, abys byl naživu?
Ale teď…
jsi ty ten, kdo přežil.
Můj život je…
naprosto zbytečný.
To oni měli přežít.
Karube…
Čóta…
Ale místo toho…
jsem přežil já se svým nesmyslným životem.
Neměl bych být naživu.
Arisu.
Musíš počkat venku.
Ještě jsem tě nezavolala.
Arisu!
Přestaň.
Snaží se si na všechno vzpomenout.
Poslouchej! Poslouchej mě! Probuď se!
Přestaň!
Arisu se snaží vzpomenout si na svou minulost a uzdravit se,
ale ty tomu bráníš.
- Pleteš se! - Ustup.
Takže, Arisu.
Ukončíme to.
Když mi řekneš, že to chceš vzdát,
hra skončí.
Hra skončí?
Já to věděla.
Nebyla to iluze.
Taky jsem se té hry účastnila.
Takže, Arisu.
Ještě jednou si to potvrdíme.
Chceš…
tu hru vzdát, že?
Až si vezmeš tenhle lék, udělá se ti líp.
Vezmi si ho.
A pak mi odpověz.
Arisu, nedělej to.
Arisu, nedělej to!
Přestaň s tím.
Arisu…
Pamatuješ, co jsi říkal?
Řekl jsi, že bys pro mě riskoval život.
Ať Mira řekne cokoli,
rozhodně tady jsem!
Jsem naživu!
Jestli stále věříš tomu, co říká Mira,
pak náš společný čas nebude…
nic víc než jen iluze, kterou jsi vytvořil.
Kdyby to byla jen iluze,
pak by ti nevadilo se dívat, jak přímo před tebou umřu, že?
Arisu…
Probuď se.
Arisu…
Arisu.
Probuď se.
Prosím.
To je ale krásný pohled.
Ale…
láska člověka nakonec nezmůže nic.
Arisu…
Prosím…
Já…
Neměl bych být naživu.
Nemám důvod žít.
Vrať se…
Arisu!
Odpověď…
Smysl života…
Zapomeň na ty věci, Arisu.
Odpověď…
je pro každého jiná.
Smysl života…
je jedno, jestli ho máš, nebo ne.
Celou dobu, co jsme hledali…
jsem hledali společně.
A to stačilo.
Jen to…
Uvědomila jsem si to…
díky tobě.
Byl jsi to ty, Arisu.
Chudinko.
Vyhrála jsem.
Vzdáváš tu hru…
Že, Arisu?
Pak…
Hra skončila.
Usagi…
Chci tě…
znovu držet za ruku.
Ještě jednou.
Chci…
se s tebou procházet.
Chci s tebou zase jíst.
Já taky.
Chci…
ti zítra znova říct „dobré ráno“, Arisu.
Chci se s tebou každý den smát.
Jen jednou…
bych chtěla, abychom spolu vylezli na horu.
Jen to, že jsem s tebou…
mi stačí, Usagi.
A dokonce…
By mi nevadilo se někdy hádat.
Prostě chci…
abys žila, Usagi.
Chci tě chránit, Usagi.
Pokračujeme…
ve hře.
Arisu…
Už je to dobrý.
Použij tohle.
Jak velkolepé.
Jsem dojatá.
Už kvůli ní…
pojďme tu hru dokončit.
Dobře.
Tak jo.
Ano!
Vyhrála jsem!
Hrál jsi tři sety,
aniž bys to vzdal.
Gratuluju, Arisu.
Hra skončila.
Konečně…
Je po všem?
Jo.
Vyhráli jsme.
Takže…
Co je to vůbec za místo?
Arisu.
Brzy to zjistíš.
Dostaneš dvě možnosti
a ať si vybereš cokoli,
dozvíš se odpověď.
Dozvíš se, co jsi za člověka.
Zjistíš to.
Život…
je jako hra.
Užívej si ho víc.
Gratuluji.
Všechny hry byly dokončeny.
Všichni přeživší hráči budou mít na výběr ze dvou možností.
Prosím, vyberte si, zda přijmete, nebo odmítnete občanství
a trvalý pobyt v této zemi.
Opakuji.
Prosím, vyberte si, zda přijmete, nebo odmítnete občanství
a trvalý pobyt v této zemi.
Já odmítám.
Já…
Odmítám!
Odmítám.
Vraťme se společně.
TRVALÝ POBYT PŘIJMOUT / ODMÍTNOUT
Samozřejmě přijímám.
Taky vděčně přijmu.
No…
Myslím, že odmítnu.
A co ty?
Odmítám.
Já…
odmítám trvalý pobyt.
Já taky.
Odmítám.
Jako obvykle?
Jo.
Na.
Co?
Trčí chlupy z nosu.
Cože? Fakt?
Dělám si srandu.
Co? Ty debile!
Vypadal jsi tak nešťastně.
Hele, slyšel jsi o vytrhávání chlupů voskem? To vypadá bolestivě.
A už ti znova nenarostou?
Jasně, že narostou!
Lepší by byl zastřihovač.
Ale kdyby ti při tom něco spadlo na hlavu, vážně by to bolelo!
Ne. Výbuch bolí víc.
- To jo. - Že jo?
Promiňte.
Omlouvám se.
Je to moje chyba.
Promiňte.
Prý: „Je to jeho chyba.“
Jsi sebevědomý jako vždycky.
Vsadím se, že si myslíš, že jsi naživu, protože jsi byl vyvolený.
Ne! Všechno je to díky vám, hoši.
Takže to zní, jako bychom se všichni obětovali, abys zůstal naživu.
Sakra, Čóto. To je dost krutý.
Protože Arisu to vůbec nechápe.
Co je to s vámi?
Jak to myslíte?
Prostě to řekněte.
Jedno můžu říct jistě…
Ani jednu hru jsi nedohrál sám.
Děkovat nám po zbytek života nestačí.
Tak se mám radši do konce života omlouvat?
Pitomče.
Do konce život žij svůj život naplno.
Jo.
To budu.
ŠIBUJA
Bylo by zlý, kdyby se v Šibuji objevili zombíci, co?
Kdyby tu všechny pokousali, proměnili by se v zombie!
- Dost o zombících. Přemýšlej kam. - Dobře.
Ale kdyby se zombíci objevili, přežil by jen Karube.
Ty bys jim nakopal prdel.
Ne, nebyl bych to já. To ty bys přežil, Arisu.
Já? Proč?
Určitě jsi ten, kdo přežije.
Tak jo.
- Jdeme na to. - Páni.
Co to děláš?
Tohle je tvůj Den nezávislosti!
Pozor!
Hej! Slez! Slez!
- Hele, ohňostroj! - Dělej a utíkej!
To je policie! Tohle je zlý!
Utíkejte!
Tamhle!
Slyšíš mě?
- Zkontrolujte ho! - Rozumím!
Mám puls!
Je při vědomí! Nosítka!
- Pokračujte v KPR! - Dobře!
Nosítka sem! Rychle!
Nad Tokiem vybuchl meteorit
a naprosto zdevastoval okolí Šibuji.
Hasiči pomalu postupují dále.
Identifikované oběti jsou: Kodai Tatta, Saori Šibuki,
Takeru Danma, Šó Okada,
Daikiči Karube, Urumi Akamaki,
Momoka Inoue, Asahi Kudžó,
Čóta Segawa…
Karube i Čóta zemřeli.
Jak to, že jsem přežil jen já?
Nemysli na to.
Jen se mučíš.
Říká se tomu „vina přeživších“.
„Jak to, že jsem přežil jen já?“
„Jak to, že je nebylo možné zachránit?“
Lidé, kteří přežijí katastrofy a nehody, si to často vyčítají.
Ale když tě záchranáři našli,
prý se ti zastavilo srdce.
Na celou minutu.
Celou minutu jsi byl na hranici života a smrti.
Minutu?
Jo.
Jednu minutu, jo?
Přišlo mi to spíš jako…
Byl jsem…
Byl jsem moc dlouho na dalekém místě.
Táta…
Plakal.
Neviděl jsem ho plakat, co umřela máma.
Co?
Zdá se, že tobě se taky zastavilo i srdce.
Ty toho ale víš.
Mně se stalo to samé.
Jaká náhoda.
Co jsi málem umřel,
změnilo se něco?
Já nevím.
Jsem škaredější.
A co ty?
Protože jsem doteď svůj život marnil,
myslím, že budu schopný žít užitečnější život.
Takže asi tak.
Takže jsi byl taky parchant, jo?
Jo.
Doktore, podívejte se na tu tabulku.
Dobře.
Tenhle udělal velký pokrok na to, že přežil zástavu srdce.
- Přineste mi gázu. - Ano, pane.
Znáte ho?
Ne.
Taky bojuje ze všech sil, že?
Ano, přesně tak.
Zahajuji masáž srdce.
- Připravte defibrilátor! - Ano!
Ann! Rizuno Ann, slyšíte mě?
Můžeme!
Pořád žádný puls!
Ještě jednou! Nabít!
Ano, pane! Nabito!
Můžeme!
Máme puls.
Krevní tlak je ustálený mezi 80 a 90.
Je naživu! Pokračujte v operaci. Kleště!
Jste v pořádku?
Ano.
Není třeba nikam spěchat.
Dobře.
Vítej zpátky.
Hikari.
…a schválila dva biliony jenů na vyplacení ze státní pokladny.
Už je to týden, co nad Tokiem vybuchl meteorit, a i k dnešnímu dni
je mnoho částí železničních spojů přerušených
a dálnice jsou i nadále neprůjezdné.
Promiň…
Můžu ho použít?
Promiň. Prosím.
Počkej.
Tvoje drobné.
Aha. Moc děkuju.
Promiň… Nepotkali jsme se někde?
To si nemyslím.
Počkej.
Opravdu jsme se nepotkali?
Co?
Ty mě balíš?
Ne. Tak to není.
No… Tak…
Bylo by v pořádku, kdybych tě balil?
Promiň, to bylo divný.
Možná už jsme se potkali.
Loni?
Před dvěma lety?
Kdy to bylo?
Zapomněla jsem.
Ale myslím, že ano.
No, venku je hezky.
Co takhle projít se po nádvoří?
Jasně.
Počkej!
ŽOLÍK
Překlad titulků: Gabriela Vašíčková