A NETFLIX SOROZATA
Nem!
Találkozhatok vele?
Most aztán tényleg elszúrtam, mi?
- Sajnálom, apa. - Semmi baj.
Semmi baj. Gyere!
Ülj le!
Mert nekünk…
Nekem…
Nekünk…
Nem tudom, hol kezdjem.
Hogy van a nagyi?
Jól van.
Puszil.
Oké.
Sikerült megjavíttatnod a légkondit?
Nem tudom, mit mondjak.
Oké.
Hát…
Én sem.
Nem tudtam, hogy ilyen beteg vagy.
Neked segítség kell.
Oké.
Nem, úgy értem…
Szakember segítsége.
Mert…
szerintem igenis meggyógyulhatsz.
Tudod? Mert…
hinnem kell abban, hogy meggyógyulhatsz.
Azért, mert…
Próbáltam végiggondolni, hogy történhetett ez az egész.
Mert nem így neveltelek.
- Ja. - Akkor szerinted miért…
Miért tetted?
Nem tudom.
Értem. De ez most nem lesz elég.
- Sajnálom. - Nos, Jeff…
Nem a bocsánatkérésed kell.
Az okát kell tudnom.
Mert vállalnod kell a felelősséget.
Azért, amit a családdal, nagyival, Sharival és velem tettél.
Úgy értem, van…
Van sejtésed arról, hogyan kezdődött?
Nem tudom.
Mármint… gondolkodtam rajta.
Sokat.
Tudod?
Az volt, hogy…
Hát…
Emlékszel, amikor elvittél elütött állatokat keresni, és felboncoltuk őket?
Nem.
Ezt nem tolhatod rám. Nem!
- Oké. - Nem az én hibám.
Nem én tettem.
- Jó apa voltam. - Tudom.
Én…
Mi?
Odafigyeltem a fiamra, aki végre érdeklődést mutatott valami iránt.
Semmi baj, apa.
Nem én tanítottalak arra, amit tettél.
- Nem. - Hallod?
Oké.
Nem én vagyok az oka!
Ez Joyce Dahmer.
- Nyomás! - Ott van!
Mrs. Dahmer!
Beszélne a fiáról, Jeffrey-ről?
Mit gondol arról, amivel vádolják?
- Hagyjanak! - Miért ette meg az áldozatait?
Miért meleg feketéket vett célba?
Azt mondtam, hagyjanak!
Nem Dahmernek hívnak!
Köszönöm.
Isaac Richards?
Igen.
Joyce Flint vagyok.
Megvan a HIV-tesztje eredménye.
Negatív.
Jézusom!
Asszonyom…
ön miért sír?
Én csak…
Örülök, hogy nem kell rossz hírt közölnie az édesanyjával.
Drágám!
Lionel, mit csinálsz?
Csak… kidobott az ágy.
Le sem feküdtél.
Bocs, mit mondtál?
Drágám,
beszélnünk kell.
Drágám, aludnod kell. Ez nem egészséges.
Teljesen felborult a napirendem.
Nos, ilyenkor pihenned kellene.
Nem tudok pihenni, Shari.
Akkor orvoshoz kell mennünk, hogy írjon fel altatót.
Mert egymás után öt éjszaka nem aludni nem egészséges.
Igen, az megoldja. Még több tabletta. Ez kell a családnak.
Tudod, hogy ez az egész a tablettákkal kezdődött.
Nyugodj meg!
Tudod, hány tablettát szedett a terhessége alatt? Több ezret.
Altatót, nyugtatót, epilepszia elleni szert.
Esélyt sem adott neki.
Ugyan már, nem hibáztathatod Joyce-t.
Még jó, hogy őt hibáztatom!
Mert az ő hibája!
Nem volt anya!
Ölbe sem vette soha!
- Ne kiabálj! - Halálra rémítette Jeffet!
Aztán meg elment!
Beült a kocsijába, elhajtott,
és egész nyárra otthagyta a gyereket.
Te hol voltál azon a nyáron, Lionel?
Istenem… Nem, sajnálom. Nem így értettem.
Figyelj! Együtt csináljuk végig.
Rá kellett volna néznem. Nem voltam mellette.
De nem tudtad!
Az én génjeimet örökölte, Shari. Az a fiú félig én vagyok.
És nekem…
Nekem is voltak hasonló gondolataim.
Régen.
Régen megpróbáltam robbanóanyagot készíteni.
Fogtam a tűzijátékot, és rákötöttem egy játékkatonát.
Egyszer házi készítésű bombát vittem az iskolába.
Aztán kidobtam az ablakon, a rohadt életbe.
Drágám, ez nem ugyanaz.
Nem.
Nem, figyelj!
Nekem is voltak olyan fantáziáim, mint neki.
Volt egy környékbeli lány, a mi háztömbünkben lakott.
Megpróbáltam hipnotizálni, mert…
Nem is tudom.
Hogy azt tegye, amit csak akarok.
Néha csak ültem a templomban…
és azon gondolkodtam, milyen lenne embert ölni.
És azt hiszem, egy ideig rémálmaim is voltak erről.
De nem arról szóltak,
hogyan ölnék meg valakit, hanem arról, hogy már megtettem.
Tudtam, hogy öltem, és nem tudtam, mit tegyek.
De nem öltél.
Nincs semmi baj a génjeiddel.
Nézd csak meg Davidet!
Ő is a DNS-eid felét örökölte, és kedves, normális srác lett.
Nem gondolod?
- De. - Bizony.
- Igen. - Igen.
Uram, nem tartózkodhat itt. Nem mehet be, uram!
Jeff!
Valószínűleg alszik, korán van.
- Hagyják! - Nem lehet itt.
- Ő az anyám. - Vigyétek ki!
- Megijesztik. Nincs joguk ehhez. - Ez tetthely.
A fia embereket ölt ebben a házban.
- Érti? - Nincs joguk…
Együttműködik velünk, tudja?
Anyám demens. Ha kutatni kezdenek, összeomolhat.
Jeff! Gyere le!
- Uram! - Hadd vigyem a szobájába!
Nem fogunk zavarni. Kérem! Gyerünk, anya!
Megvan a dáma.
Lionel!
Ja, igen.
Jól van…
Te jössz, anya.
Ma Milwaukee városa a fájdalom városa.
Jeffrey Dahmer szörnyű bűnei nem csupán sokkolták a nemzetet.
Fájdalmas és pusztító sebet ejtettek ezen a közösségen.
Néhányan azt kérdezték tőlem…
„Tiszteletes úr, miért megy el Milwaukee-ba?
Dahmert elkapták.
Nem a megosztottságot mélyítené ezzel?”
Nekik azt válaszolom,
hogy nem a megosztottságot növelni jöttem,
hanem elszámoltathatóságot követelni.
Dahmer nem a semmi közepén követte el a bűneit.
Sokan, köztük a törvény fenntartói, szemet hunytak,
és ezért tehette ilyen sokáig azt, amit tett.
De szerencsére erős vezetőtök van
Arreola rendőrfőnök személyében.
A rendőrfőnök úr azt mondta, alapos vizsgálatot indít
a hibák felderítésére,
különös tekintettel a fiatal fiú, Konerak Sinthasomphone esetére.
De tisztázzunk valamit!
Nem elégszünk meg egyszerűen azzal, hogy meghallgatjuk a vigasztaló szavakat.
- Igen! - Igen, ez az!
Hogy „gyógyuljunk”,
„nyugodjunk meg”,
„találjunk egymásra”.
Ezek mind kódszavak, és mindegyik pontosan ugyanazt jelenti.
Hogy söpörjük a szőnyeg alá az egészet.
Nem leszünk elégedettek.
Nem nyugszunk, amíg meg nem szűnnek a körülmények,
amelyek lehetővé tették Jeffrey Dahmernek,
hogy megöljön 17 fiatalembert, akik közül sok fekete bőrű volt.
Nem nyugszunk, amíg igazságot nem szolgáltatnak
a város összes lakójának.
Nem nyugszunk, amíg az üres szavakat határozott tettek nem váltják fel!
Nem nyugszunk bele!
Ez nem igazság. Nem függeszthet fel.
- Nem hibáztunk. - Nem?
Visszavittek egy kiskorút egy sorozatgyilkoshoz, aki aztán megölte.
Nem ellenőrizték, kicsoda és hány éves. Nem hallgattak a tanúkra.
- Nem ellenőrizték Dahmert. - Nem láttunk okot rá.
Látták volna, hogy próbaidőn van gyermekmolesztálás miatt.
Nézze, a srác felnőttnek nézett ki. Azt hittük, szeretők közti veszekedés.
Ezért kértek „tetűirtást” a kiszállás után?
Ezt mondták a diszpécsernek. Rögzítettük.
Az vicc volt.
Aztán ott van Glenda Cleveland, a szomszéd.
Azt állítja, többször is telefonált,
de lepattintották.
- Kinek az oldalán áll? - Ez nem erről szól. Elszúrták.
Nagy rajtam a nyomás.
A polgármester, a közösség, Jesse Jackson, az egész ország rám szállt.
- Tennem kell valamit. - Minket kellene védenie.
Mindketten fizetett szabadságon lesznek a vizsgálat befejezéséig,
és akkor hozunk végleges döntést.
Tudja, mit? A szakszervezet harcolni fog értünk.
Nem rúghat ki. Higgye el!
Akkor is itt leszünk, amikor maga már rég nem.
Azt gondolta, hogy Jeffrey Dahmer meg fogja enni?
Igen.
Igen, azt.
A szívemet akarta megenni.
Borzalmas.
Tracy Edwardsnek hívják,
és majdnem Jeffrey Dahmer utolsó áldozata lett.
Köszönöm, hogy elmondta mindezt.
Következik Jeffrey Dahmer gyerekkori barátja,
aki csak névtelenül volt hajlandó nyilatkozni,
és a sztorija csak a Geraldón hallható.
Nicknek fogjuk nevezni.
Köszönjük, hogy eljött.
Köszönöm a meghívást.
Úgy tudom, szexuális kapcsolata volt Jeffrey Dahmerrel.
Hogy találkozott vele?
- Az évkönyv szerkesztőjeként. - Jeff nem is volt benne.
És hol történt ez a szexuális tevékenység?
A házukban.
Találkozott a családjával?
Igen, volt egy mostohaanyja, aki…
Pokoli nőszemély volt, folyton ordított vele…
Tiszta hazugság.
Lionel Dahmer második felesége, Shari.
Jeff azt mondta nekem…
azt mondta, hogy…
az apja szexuálisan zaklatta.
Ezt nem nézem.
Nick, Jeffrey Dahmer azt mondta…
Ez nem igaz, Lionel.
Nem, nem igaz! Egy szó sem igaz belőle.
Mit tehetsz, drágám?
Nem tudom.
Tennem kell valamit.
Mit?
A Newsweek és a People címlapon hoz.
HORROR MILWAUKE-BAN FELTÁRUL A SOROZATGYILKOS TITKA
Hűha!
Oké.
Elvihetem ezeket? Csak elolvasni.
Nem, nem lehet.
Mit írnak?
Mit írnak? Semmi jót, Jeff.
Te vagy a milwaukee-i kannibál.
Az emberek a halálodat kívánják.
Rendben. Én is ezt akarom.
Nem, ez nem igaz.
Wisconsinban nincs halálbüntetés.
Viszont miattam most a visszaállításáról beszélnek, ugye?
Nem, Jeff, ezt verd ki a fejedből! Nem.
Figyelj,
senkinek sem segít,
ha életed végéig börtönben maradsz.
- Oké? Segítségre van szükséged. - És ezt csak egy módon érhetjük el.
Igen, így van.
Ahhoz, hogy segítséget kapj, és megértsük ezt,
meg kell győznünk a bírót, hogy őrült vagy.
De nem vagyok őrült.
Akkor a gyilkosságokkor voltál az.
- Nem, akkor sem. - Jeff, ne csináld!
Embereket öltél, feldaraboltad őket, szexeltél velük.
Abbahagytad a darabolást, hogy maszturbálhass.
De nem voltam őrült. Inkább kényszernek mondanám.
Rendben, akkor kényszer volt,
vagyis nem tudott leállni.
Igen, Jeff, ne csináld!
Démonokról beszéltél. Azt mondtad, megszálltak.
Azt mondtad, felébredtél, és nem emlékeztél, mit tettél.
Mert hullarészeg voltam, apa.
Ezért nem emlékeztem pár dologra.
De tudtam, mit csinálok.
Nem akartam, de…
Nem bírtam megállni.
Nem vagyok őrült.
Nem. Jeff, nem…
Nem mondhatod ezt a bíróságon. Egyszerűen… nem.
Mert…
van valamink, oké? Találtunk egy jogi precedenst.
Van egy korábbi eset, ami…
hasonlít a tiédre, és nem messze történt.
A fickó nagyon hasonló dolgot tett.
Régebben történt, még az én gyerekkoromban.
Plainfieldben.
- November 16-án, 1957-ben. - Ötvenhétben.
Eltűnt egy vaskereskedés tulajdonosa. Senki sem tudta, hol van.
A fia elmondta a rendőrségnek, hogy egy Ed Gein nevű férfi
ott járt előző este.
Ezért kiszálltak hozzá.
Sehol senki.
Ezért körbementek, és hátul találtak egy sufnit.
Istenem…
Jézusom!
Ott volt a nő teste,
felvágva, a tetőgerendán lógva.
Geint letartóztatták.
Nem mondott semmit.
Némán ült 30 órán át.
Végül megszólalt.
Kérek egy almás pitét
és egy szelet sajtot.
Beszélni kezdett.
Átkutatták a házát.
A nő fejét egy zsákban találták meg,
és minden tele volt testrészekkel.
Emberi koponyákból készült tálak.
Koponyák voltak az ágyvégen.
A székek kárpitja is emberi bőrből volt.
És ahogy te is…
mert mondtad, hogy te is…
megpróbáltál kiásni egy hullát.
- Igen, csak egyszer. - Hát, ez a fickó…
vagy 30-40 hullát is kiásott.
Hűha!
A koporsók üresek voltak.
Egyfajta transzba esett, amikor ezeket tette,
aztán magához tért, és nem emlékezett semmire.
Szexelt a kiásott holttestekkel?
Oké. Jeff, figyelj!
Ed Gein…
A lényeg az, hogy ő is sok embert ölt meg, oké?
Ez tagadhatatlan.
De nem vallotta magát bűnösnek,
elmebetegségre hivatkozva, és nem került börtönbe.
Élete végéig kórházban volt, és pszichiátriai ellátást kapott.
- Érted? - Ugyanezt érted is megtehetjük, Jeff.
Hát, ez ismerősnek tűnik.
Mi?
Olvastam a fickóról.
Azt hiszem, egy képregényt olvastam róla.
Elnézést, képregényt mondott?
Igen, a Weird Tales magazin kiadványa volt, vagy valami ilyesmi.
Ijesztő cucc.
A borítóra is emlékszem.
Egy kibaszott képregény!
Már világos, hogy mindenről a kultúránk tehet.
- Igen. - Ki ír ilyen képregényt?
- Ez… - Mr. Dahmer.
Látnia kell, mekkora terhet jelent olyan embert képviselni, mint Jeff.
Koncentrálnunk kell! Szilárdan ragaszkodunk az elmebetegséghez.
- Így is végig kell csinálni a tárgyalást? - Igen, és erre koncentrálunk.
Nem állítjuk, hogy a gyilkosságok nem szörnyűek. Azok.
Szerintem ez segít.
Az esküdtszék úgy döntött,
hogy Mr. Dahmer beszámítható,
és jogilag nem pszichiátriai beteg,
tekintve a 15 rendbeli
szándékos emberölést, amit bevallott,
vagyis az áldozatok családjai biztosak lehetnek abban,
hogy börtönbe kerül.
A tárgyalást felfüggesztem hétfőig,
amikor az áldozatok családtagjai
megtehetik vallomásukat,
és a vádlott is szót kap az ítélethirdetés előtt.
A tárgyalást berekesztem hétfő reggel kilenc óráig.
Szóval ennyi, mi? Elmész? Mi?
Mit akarsz hallani?
Például vállalhatnád a felelősséget.
Lionel.
- A felelősséget? Ezt hogy érted? - Szó szerint.
Szerinted ez az én hibám?
Nem, dehogy.
Igen, mert most engem hibáztatnak.
Olvastad, mit mondanak rólam?
Még csak nem is kommentáltad
a rólam szóló szörnyű hazugságokat.
Nem tudom, mit tettél vele, mikor nem voltam ott.
Tényleg?
Szerinted az én művem?
Hát nem az én hibám, te rohadék!
Senki sem hibás.
Hogy lenne az én hibám, amikor te boncoltál vele
a kurva garázsban, Lionel?
Igen, menj csak, Joyce! A fiadat is így hagytad ott.
Lionel!
Még mindig szeded a tablettákat, mi? Hányat szedsz?
Lionel, hagyd abba!
Hagyd abba!
Jól van, sajnálom. Istenem! Istenem, bocsáss meg!
- Sajnálom. - Semmi baj.
Nagyon sajnálom.
Segíthetek?
- Ms. Straughter? - Igen.
- Joyce Flint vagyok… - Tudom, ki maga.
Itt van a lánya, Dorothy, Curtis anyja?
Nincs. Mit akar, Ms. Flint?
Hadd kezdjem azzal, hogy mennyire…
szörnyen sajnálom, ami történt!
Azt, amit a fiam…
az unokájával, Curtisszel tett.
Tudom, hogy nem tudok mit mondani.
Megbocsáthatatlan.
Miért van itt, Ms. Flint?
Azért jöttem, mert…
reméltem, hogy beszélhetek önnel vagy a lányával…
édesanyaként.
Meg akartam kérdezni…
hogy valamelyikük hajlandó lenne-e mondani néhány szót holnap a bíróságon
Jeff érdekében.
Jeff érdekében?
Hogy a bíró fontolóra vegye, hogy elmegyógyintézetbe küldje,
és ne börtönbe.
Azt akarja, hogy megbocsássunk a fiának?
Hogy megbocsátásra kérjük a bírót?
Nem.
Együttérzek önnel.
Tényleg.
Anyaként el akarja mondani az igazságát, megértem.
De talán ideje volna meghallgatnia mások igazságát is.
Érti?
Hallgassuk meg az első vallomást!
A családommal hajóval érkeztünk ebbe az országba.
Szegények voltunk, de tele voltunk reménnyel.
Amerikai álom.
Hittünk az amerikai álomban.
De most rémálomban élünk.
És ennek Jeffrey Dahmer az oka.
Megfosztott a fiunktól, Koneraktől.
Megfosztott az álmunktól.
A nevem Shirley Hughes, Tony Hughes édesanyja vagyok.
Azt szeretném mondani Jeffrey Dahmernek,
hogy nem tudja, mennyi fájdalmat, szenvedést,
milyen veszteséget…
és milyen kétségbeesést hozott a családunkra.
De szeretnék felolvasni egy verset, amit a fiam egyik jó barátja írt.
„Miért támadsz meg, Jeffrey ?
Azt hittem, a barátom vagy
Miért lettem áldozat Kegyetlen és gonosz világodban ?
Nézd lepergő könnyeimet
Lásd, hogy mindegyik segélykiáltás És vedd észre, hogy élni akarok !
Mit tettem veled
Hogy ilyen mániákus lettél Hogy ilyen ördögi lettél ?”
Miért történt ez olyasvalakivel, mint Eddie?
Annyit adott, és olyan keveset kért.
Csak azt akarta, hogy önmaga lehessen.
Amikor megölte a bátyámat,
megölte…
az anyámat és az apámat is.
Könyörgök, bíró úr, ne hagyja,
hogy ez az ember valaha is visszatérhessen közénk!
Jó reggelt, bíró úr!
A nevem Donald Bradehoft.
A családunkat képviselem.
A családi kötelékek nálunk rendkívül erősek.
Édesanyám öt gyönyörű gyermeknek adott életet.
Elvesztettük…
Ez az ember elpusztította a család szeme fényét.
És remélem, pokolra jutsz!
Imádom ezt a világot.
Maguk mind remek munkát végeztek.
A szívem legmélyéből vagyok hálás Istennek…
amiért erős vagyok.
Köszönöm mindenkinek.
Isten áldja Amerikát!
Soha többé nem lesz alkalmam elmondani neki, hogy szerettem.
Elvetted anyámtól a legidősebb unokáját.
És ezért sosem fogok megbocsátani.
„Anya, elmentem
Tudom, hogy egy sárkány Szúrja át a szívedet éjjel-nappal emiatt
Mégsem vagyok messze
Két ujj és egy hüvelykujj
Jelnyelven azt jelenti, szeretlek
Ha sírsz, anya
Tégy ki egy könnycseppet az ablakpárkányra
És ha arra járok, kicserélem az enyémre
És akkor mindig veled leszek
Két ujj és egy hüvelykujj
A fiad, Tony”
A nevem Rita Isbell,
Errol Lindsay legidősebb nővére vagyok.
Je… Bármi is a neved, Sátán.
Dühös vagyok!
Ilyen az, ha az ember elveszti a kontrollt.
Nem akarom, hogy anyám újra átélje ezt!
Soha, Jeffrey!
Jeffrey, gyűlöllek, rohadék!
Gyűlöllek!
Ilyen a kontrollvesztés!
Ne baszakodj velem, Jeffrey! Megöllek!
Nézz rám! Nézz rám, te rohadék!
Mr. Dahmer, mielőtt ismertetem az ítéletet,
úgy tudom, fel akar olvasni egy nyilatkozatot.
Igen, bíró úr.
Bíró úr,
ennek vége.
Ez a per egy percig sem a szabadulásomról szólt.
Nem is akartam szabadságot.
Őszintén szólva halált akartam.
A per azt mondta el a világnak, hogy megtettem, amit tettem,
nem gyűlöletből.
Senkit sem gyűlöltem.
Tudtam, hogy beteg, gonosz vagy mindkettő vagyok.
Most már betegnek tartom magam.
Az orvosok azonosították a betegségem, és ez ad némi békét.
Tudom, mennyi kárt okoztam,
és a letartóztatás után mindent megtettem, hogy jóvátegyem,
de bármit is tettem,
a szörnyű kár már helyrehozhatatlan.
A legtöbb, amit tehettem az volt, hogy segítek azonosítani a maradványokat,
de tudom, ez a legkevesebb.
Nagyon sajnálom, amit a szegény családokkal tettem,
és megértem a jogos dühüket.
Tudom, hogy életem végéig börtönben maradok…
A Milwaukee Megyei Bíróság előtt vagyunk, ahol néhány perce Laurence Gram bíró
15 egymást követő életfogytiglanra ítélte Jeffrey Dahmer sorozatgyilkost,
egy-egy életfogytiglanra minden áldozatáért.
Jól vagy, anya?
Igen.
Jól vagyok.
Elkaptuk a rohadékot.
Elkaptuk.
És soha nem szabadul ki.
Azt kaptam, amit érdemeltem, igaz?
Fiam…
- Semmi baj, apa. - Igen.
Mindent megtettünk.
Figyelj! Tudom, hogy csak pár percünk van, szóval el kell mondanom valamit.
Mindenhol kerestem,
hogy ki a felelős ezért,
és mindenkit hibáztattam önmagamon kívül.
Pedig én voltam. Én vagyok a hibás.
- Ne mondj ilyet! - Drágám…
Fogd be, Jeff! Kérlek, hallgass meg!
Én tettem ezt veled.
Nem szabadott volna azt csinálni a döglött állatokkal.
Nem kellett volna megmutatnom. És a fantáziálásod a gyilkolásról,
ki kellett volna mutatnom, hogy velem beszélhetsz erről.
Érted?
Mert…
nekem is voltak ilyen érzéseim.
És ezt tőlem örökölted.
És igazából sosem segítettem, amikor szükséged volt rám.
Mikor börtönbe kerültél, írtam a bírónak.
Arról, hogy segítségre van szükséged,
de aztán nem tettem mást, és ez kevés volt, és…
Nem voltam jó apa.
Mert nem voltam jó férj sem.
És… nem érezted biztonságban magad.
Magadra hagytalak. Nem hiszem el, hogy magadra hagytalak.
Annyira sajnálom, hogy magadra hagytalak.
Ideje indulni.
És sosem bocsátok meg magamnak.
De többé nem hagylak magadra.
Megígérem, fiam. Kárpótollak.
Minden héten meglátogatlak, és felhívlak.
Régóta tudom, hogy ez lesz a vége.
Sok mindent kell elmondanom.
De nem tudom szavakba önteni,
mert olyan szörnyű az egész.
A szavak nem tudják kifejezni a bánatom nagyságát.
Amikor megpróbálom felvállalni a felelősségem ebben az egészben,
egyszerűen túl fájdalmas ahhoz, hogy megtegyem.
Viszont tagadni, hogy volt részem benne,
olyasmi, amit nem engedhetek meg magamnak.
Mert tudom, hogy nem igaz.
Cserben hagytalak, Jeff,
és sajnálom, hogy nem az az anya voltam, akire szükséged volt.
Nem akarok tovább ezzel a bűntudattal élni.
Jeff összes áldozatának,
nem tudom kifejezni, mennyire sajnálom.
Emiatt megpróbálni sincs értelme.
David fiamnak, kérlek, bocsáss meg!
Neked sikerült mindenen felülemelkedned.
Bocsáss meg, hogy nekem nem megy!
Szeretlek téged és a bátyádat is.
Megtettem, amit tudtam.
Drágám…
Várj, éppen a fejezet közepén vagyok.
Amikor Jeff… Emlékszel a bevonulása előtti karácsonyra?
Jó, de…
Csak egy másodperc.
Miért nem tudtam, hogy végig könyvet kellett volna írnom?
Van érzékem hozzá.
Lionel, most beszéltem Daviddel.
Joyce jól van,
de öngyilkos akart lenni.
Jézusom!
De jól van?
Igen.
Oké.
Felhívom Davidet.
Kösz, srácok.
Örülünk, hogy visszatértünk.
Köszönjük a támogatást.
Sokat jelentett,
és…
Jó tudni, hogy van, aki kiáll értünk.
- Igen! - Igen!
- Köszönöm. - Kösz.
- Örülök, hogy látlak. Hogy vagy? - Bobby!
Köszönöm, hogy hívott, polgármester úr.
Igen, én is.
Mi történt?
A két zsarut, akik visszaengedték Koneraket Jeffrey Dahmerhez,
visszahelyezték a rendőrséghez.
Micsoda?
- Megússzák ennyivel? - A polgármester azt mondta, fellebbeznek.
És ha elbukják?
Akkor…
megvívjuk a következő csatát.
És a következőt.
A feliratot fordította: Vass András