𝄆 Downloaded From BollyFlix 𝄇
Ану киш.
З північного боку я зведу собі хатину.
Прямо тут.
Форузан, послухай. Ми маємо бути в Англії до Молодика!
Мене не стосується.
Я на пенсії, з цієї миті.
Форузан, вставай! Треба йти!
На кораблі повно припасів.
Влаштуємо бенкет!
Мої кістки! Помолотили мене куниці.
Нехай. Підніміть мене.
Сьогодні в нас буде бенкет! Безіле, музику в ре мінор.
Але мій син!
Ні. Я на пенсії.
Гаразд.
Ти не залишаєш мені вибору.
Я захоплюю твій корабель.
Аякже.
О ні! Зброя!
Хапайте!
Гей! Я королева піратів!
Не вам мене грабувати!
Женче, за ними!
Женче?
Треба заховати Зброю.
Ти знову мене покидаєш?
Затримай їх, Еліс!
Це їжа?
Он там!
В тій скрині щось особливе!
За ними!
ПАНДА КУНГ-ФУ. ЛИЦАР ДРАКОНА
«Тепер у нас нова мета:
дійти шляхом Алфі до древнього міста».
«Древняго міста»? Чорт!
Дуже важко йти й писати одночасно.
То нам треба знайти щоденник Алфі?
Це щось таке особисте.
Не знаю. Що про це каже етика?
Рухміні?
Не в тієї запитуєш.
Гаразд, я запитаю. Вгамуйся.
Лезо.
Британські страви будуть?
Люблю куштувати місцеву кухню.
Пізнавати людей.
Він теж.
Краще вам зачекати надворі.
Ні, ні, ні.
Ти про мого тата знаєш усе. Я маю познайомитись з твоєю мамою!
Моя мама, леді Люсінда Ландретська,
маніпуляторка, жорстока і критикує все, що ти робиш «неправильно»,
поки ти не розплачешся на очах у всіх на балу леді Себореї!
Леді Себо… Я маю познайомитись з Леді Себореєю!
Ніхто ні з ким не знайомитиметься.
Я не проти. Вона така напружена.
Що?
Прийшли. Маєток Ландретів.
Ого!
Дім.
Він величезний!
Каже та, яка жила у вулкані.
Ти не казала, що була багата.
Ой!
Що… Чекайте, що вона…?
Чекайте тут. Я буду за мить.
Що ти тут робиш так пізно?
І як пройшла повз маму?
Я зробила, як ти мене вчив.
Лютера?
Мама.
Так добре…
Привіт.
У нас є вхідні двері.
Але навіщо вони тобі?
Я…
Я не хотіла заважати.
Заскочила ненадовго. І піду далі.
О?
Доброго британського ранку, пані!
Все було правильно?
Не зважай на нього. Як я.
О! Привіт, місіс мама Алфі.
Мама, мої друзі.
Друзі, леді Люсінда.
Краще б я надіслала листа, залишилась на чай,
зробила все «правильно», але в нас нагальна місія, і я…
Ти привела гостей!
Які мали чекати надворі.
Я така рада, що вона нарешті знайшла справжніх друзів.
Ви маєте залишитись на чай із печивом.
Це британське частування?
В печі свіжа порція. Ходімо!
А це печиво буває різних розмірів, чи воно…
Ой. Вона здається дуже милою.
Так. Ще побачимо.
Накрий на стіл, Лютеро. І розправ скатертину.
Ти завжди забуваєш.
Не забуваю.
А ви чим займаєтесь?
Е, я роблю гігантських жуків!
Отакої!
Стільки крихітних тістечок. А кольори!
Викладені високою гіркою!
Як маленьке місто з тістечок!
Сподіваюся, вам сподобається.
Оце так! Що відбувається?
Це був лимонний курд.
Лимонний курд?
Таке огидне слово і такий добрий смак?
Який здоровий апетит.
Дякую, леді мамо.
Глянь, як витріщається.
«Правильно» стосується тільки мене.
Леді не витріщається, Лютеро.
А цінує гостя,
який каже «будь ласка» і «дякую» як джентльмен.
Містер Абрикосовий Цвіт завжди ним і залишається.
У вас є діти, мадам?
Її звати Рух-Міні,
бо вона мініатюрна.
Чарівно. А у вас?
Гігантські жуки!
Чому я завжди кажу це так голосно?
Діти можуть бути найбільшою радістю.
О, Алфі.
Мій старший.
Попри те, що він майстер війни, попри всі місії,
я ніколи не просила його провідати мене.
Ну, не всім бути як Алфі.
Я не хочу, щоб ти була як Алфі.
І не всі можуть бути тобою.
Манери — універсальна чеснота,
навіть якщо ти прикинешся якимось воїном.
-Ще чаю? -Я можу налити сама.
Розіллєш.
В п'ять років — можливо!
Гаразд.
Тоді добре. Подивимось, що в тобі залишилось.
Якщо залишилось.
З такої висоти ти все розіллєш!
-Чай холоне, поки тече. -Ти розіллєш.
-Не розіллю! -М'якше треба!
Я знаю як!
Навряд чи йдеться про чай.
Ти дійсно вчена.
-Якщо розмішуєш, роби це правильно. -Я знаю, як розмішувати!
Не знаєш. Це щоб охолодити чай.
-Щоб розчинити цукор! -І для цього теж!
І для цього тезь!
Не будь грубою!
Я надзвичайно груба!
-Ха! -Найгрубіша.
Не стукай ложечкою.
Не вказуй мені!
Ну…
Яка різниця?!
Я це ненавиджу
і завжди ненавиділа.
Принесу наступну порцію булочок.
Даруйте.
Я зараз повернуся.
Зате ми не сваримось.
О, привіт.
Ти вже всіх убила?
Я була в меншості, бо ти втік.
Як завжди.
Принаймні, я борюся за щось,
а не ховаюсь на острові.
Що це було?
Борешся, так?
Саме так.
І перший крок у боротьбі залишитись живим.
Ти і твоя дурна удача.
Потрібна допомога?
В тебе руки зайняті тістечками.
Вже вільні.
Ого. Це багато золота.
Кожен трофей — це досягнення Алфі
на шляху до очолення лицарів.
«Сертифікат про володіння бойовою сокирою».
Мило!
Якщо я знаю Алфі,
то його щоденник десь у цій кімнаті.
Що це?
Га? За конкурс правопису.
В початковій школі.
Мило.
То, я не допитуюсь…
Я не з таких…
Щодо мами?
Так. Що з вами?
Те, що було завжди.
Її лицарем був Алфі,
а я мала стати її маленькою леді.
Досконалою копією її.
Я — розчарування.
Твоя мама має побачити тебе нашими очима.
Я легко могла б йому заздрити,
але Алфі зробив це неможливим.
Мама ніколи в мене не вірила,
але Алфі вірив завжди.
Гей, старший брате.
Де ти ховаєш свої секрети?
Коли я була дитиною,
він тримав мечі на високій полиці,
щоб я їх не вкрала.
На високій полиці?
Щоденник Алфі.
Овва!
Поглянь, це Рукавичка!
А це схоже на Грозове Кільце!
Ось! Стародавні ворота.
Мабуть, це символ древнього міста.
Ми його знайшли.
Бум! Щоденник у нас.
Дай п'ять!
Тож, ми з Дією переконали кількох дітей-сиріт стати один на одного,
сховатись у довгій курті і відволікти палацову варту.
Їх негайно заарештували.
Сміхота!
Ну…
У нас є все, що треба.
Ми можемо йти далі.
Так скоро?
Або ми могли б залишитись на ще одну чашку чаю?
І я розкажу Леді Мамі, яка ти була крута в наших пригодах.
Я… дозволю тобі налити чай самостійно.
Гаразд, іще ненадовго.
Лютеро Ландретська!
Здавайся!
Тихо виходь, і ми, може, змилуємось над твоїми друзями.
Змилуємось?
Ми ж плануємо вбити їх, сер?
Замовкни, Кевіне.
Це…
Лулу, що відбувається?
Що ти тепер накоїла?
Це Дрейк. Пішов слідом за нами.
Ненавиджу його.
Сер Дрейк? Чому майстер війни переслідує вас?
Немає коли пояснювати. Але я це виправлю.
Здавайся, поки не стало гірше.
Ти не розумієш.
У вас є хвилина, щоб вийти, або ми таранимо двері.
У цьому немає потреби. Вони йдуть. Хвилинку.
Готуйтесь до бою.
Ви двоє. Зрубайте найбільше дерево.
Ми заходимо.
-Так, сер. -Так, сер.
Вторгнення в дім знатної родини?
Сер, не можна…
Лютера розумна. Ми домовимось.
Га?
Як зайдемо в дім, ти чекатимеш надворі.
Хоч волосина зрушить із місця, і я виколю твоє друге око.
Тобі ясно, Келвіне?
Цілком, сер.
Це, моє!
О, ні! Тільки не трофеї Алфі!
Це як Батіг, але зліше.
Він би зрозумів.
О, стережіться.
Так! Ви взяли… Круто. Що брати мені?
Ой, та невже?
Це англійська армія, Лютеро.
Вам не перемогти.
Дивися.
Мій будинок!
Пече, так?
Тепер краще?
Відчуй мою лють!
Кубок з правопису завдає болю!
Б–І–Л–Ь. Біль!
Це меч Алфі?
Я б’юся мечем, що належить майстру війни.
Мені!
Це підкріплення.
Скоро ти будеш вражена.
До мене.
Га?
-Привіт! -Як ся маєш?
Бувай, чувак.
Ти кращий за них, Коліне.
Ти! Корбіне! Куди вони пішли?
Чому ти стоїш?
Мені наказали не рухатись, сер.
Ти геть нікчемний, непокірний…
Ти пошкодуєш про це.
Шукайте всюди.
Знайдіть їх і приведіть до мене.
Це було друге найгірше чаювання, що я відвідувала.
-Хтось іще голодний? -Ти буваєш ситим?
Гей. Вона одумається.
Вона мені не потрібна.
Потрібно тільки це.
Чому ти так возишся з цією Зброєю?
Ти знаєш, як я люблю аксесуари.
Несіть мене швидше.
Тепер немає куди тікати.
Сюди!
-Сюди! -Вже близько!
Ну ж бо! Нагору!
Ти і твоя дурна удача.
Що ти робитимеш?
Ми загнали їх у глухий кут! За мною!
-Куди вони поділися? -Я думав, вони тут.
Може, пішли цим шляхом.
Так, можливо.
Безіле, музику про цей шлях!
Ласкаво просимо.
Переклад субтитрів: Тетяна Горстка