𝄆 Downloaded From BollyFlix 𝄇
Ану киш!
По, контролюй свій шлунок! Ми всі голодні.
Це був не я. Цього разу.
Думаю, це дивний новачок.
Це був не я.
Інший дивний новачок.
Це був не мій подвиг.
Гаразд. Це була я.
Ха!
А це була я.
Але перший раз — ні.
Не дивись так на мене.
Повернімось до нашої справи.
Досі не розумію, що вам від мене треба.
Все просто.
Прадавні Майстри досі всередині стихій,
а стихії довкола нас.
І якби хтось з’єднався зі стихіями,
він розбудив би їх від їхнього духовного сну,
щоб знищити Зброю.
І цей хтось — ти.
Що?
Я вже казав, у мене немає сил.
Або ти ними просто не користувався.
Чари в тебе в крові.
Просто відшукай їх, чуваче.
Або ви взяли не того Дюмонта, чуваче.
Це Верука… М?
Я голодний. Даруйте.
Всі напружені й голодні.
Нам треба «Р та Р».
Що за «Р та Р»?
Рис та редис.
Може, ми з Клаусом підемо розкриємо його сили,
поки ви пошукаєте їжу?
Гаразд. Тут і зустрінемось.
Все залежить від тебе,
Клаусе Дюмонт.
Тепер ти зі мною.
Що ж. Де найближче село?
Мамі треба їжа.
Ми нікуди не підемо, поки Альфі полює на нас.
Їжу доведеться добувати.
Е, ні. Я мох більше не їстиму.
Я бачив дикі ягоди на тому пагорбі. Тобі б такі сподобались?
Так. Мабуть. Ми голодні.
Гаразд. Я принесу.
Юху!
Е… Чекай-но.
Так?
Колін на тебе запав.
Тільки тепер дійшло?
Що? Ні.
Я не розумію, про що ти…
Всю дорогу він тільки про тебе й говорив.
Він одержимий.
Я… Це звучить дивно.
Я не хочу, щоб ти тікала.
Відійди від моєї безстрашної жінки!
Молодець, Коліне.
Як мені знати, що ти про мене віршів не пишеш?
Я бачив дикі ягоди на тому пагорбі. Тобі б такі сподобались?
Так. Мабуть. Ми голодні.
Гаразд. Я принесу.
Юху!
О, ні.
ПАНДА КУНГ-ФУ. ЛИЦАР ДРАКОНА
Отож. Яблучне пюре…
Чудова місцина. Те що треба.
Значно краще. Повна ізоляція.
Суцільна тиша.
Так. Ти знайшов печеру. Неймовірно.
То як це працює?
Коли я не міг побачити свою силу,
мій духовний наставник майстер Уґвей,
показав, що шлях вперед починається не попереду.
Він починається зсередини.
І що це означає?
Що ми з тобою
проникнемо в твою підсвідомість.
Де ніщо не відволікає, і немає шуму.
Ми вирушимо в твою порожнечу.
Ти проникнеш у мій мозок?!
Ти вже таке робив?
Ні, але бачив, як це робив майстер, і майже ніхто не звихнувся.
Отож. Крок перший.
Будь порожньою чашкою,
наповненою лише собою.
Що?
Добре. Справжній новачок на шляху до самореалізації.
Тоді заплющ очі і йди за мною.
Почнемо з медитації.
Я не чую твого дихання.
З тобою все добре?
Я виріс на вулицях Лондона.
Вибач, що в мене хронічні хрипи.
З кожним подихом ми заглиблюємось,
поки нас не оточить небуття…
Що? Де я?
Це місце — твоя сутність.
Якщо й шукати ті сили, то тільки тут.
Ти теж знаєш того лялькового типа.
Куди ти?
Ой!
Що? Де я?
Я сказав тобі не думати!
Як це можливо?
Треба очистити розум від усіх старих…
Чекай.
Так. Ти затягнув нас у пам'ять.
Класичний хід новачка.
Не страшно. Спробуймо ще раз.
Пам'ять? Що ти маєш на увазі?
Чекай.
Я пам'ятаю звук тих кроків.
Це Різник Безіл! Треба сховатись!
Зосередься.
Це була вона.
Це той день.
Чекай. Який день?
Клаусику. Глянь, що в мене є!
Міні-версія!
До того, як нас забрали чаклуни, ми з сестрою жили на вулиці.
Я був тут, у цьому провулку.
Я пам'ятаю, що я сказав.
Веруко! Ти з глузду з'їхала?
Ти пограбувала Різника Безіла!
Знаю. Але глянь, скільки тут.
Ходімо. Треба дістатись до твоєї порожнечі.
Нас було не зупинити.
Бо ми були одне в одного.
Вибач, та треба йти.
-Навіщо ти мене туди повів? -Це не я!
Я сказав очистити розум,
а не йти дорогою спогадів.
Ти сказав мені бути клятою чашкою!
Щоб ти зосередився.
Треба пробувати ще.
Я туди більше не піду.
Я не хочу бачити її такою.
Коли ти медитував, повернулись нав’язливі думки й спогади.
Знаєш?
Розум ніби затуманює шлях до реалізації твого потенціалу.
Якщо туман не розсіявся, пройди крізь нього.
Пройдемо цей шлях.
Гаразд.
Спробую ще раз.
Цього не може бути.
Але він такий зануда!
А якби навіть він і був…
В нас немає на це часу.
Зосередься, не відволік…
Це тут звідки?
Він досі зануда?
Схоже, він змінився.
Намагається допомогти.
Я Чанґпу, ля-ля-ля
Я люблю гриби
Ля-ля-ля, я люблю гриби
Ля-ля-ля
Я люблю гриби, ля-ля-ля
Гриб, гриб
Я люблю гриби, ля-ля-ля
Ой!
Привіт, сестри-воїтельки.
Ви шукали їжу в нашому лісі.
Допоможете з урожаєм?
Ні, не знову. Що ми тут робимо? Ми маємо бути у твоїй порожнечі.
Це ніч, коли Різник Безіл і його банда схопили Веруку.
Я мав…
Я мав знайти її.
Якщо відволікатимешся,
не бачити нам порожнечі і твою силу…
Клаусику.
Вони сказали, що відправлять мене до Австралії!
Так, чекай. Як ти…
Хто тебе випустив?
Назад до ящика!
-Не чіпай нас! -Ну ж бо. Відправлю тебе…
Хто це зробив?
Здається, я.
Як ти…
Не знаю. Я це відчула.
Веруко. Ти неймовірна!
Це може все змінити!
Змінити?
Клаусе? Місія.
Повернімось до твоєї порожнечі.
Так, але я не можу очистити розум,
бо коли нічого не стало,
залишились ми вдвох!
А тепер вона… Вона…
Це он там. Наша маленька тимчасова садиба.
Овва! Як смачно пахне.
Це наш фірмовий грибний суп.
Ми любимо грибний суп.
Він такий чудовий.
Гриби.
Сідайте й перепочиньте.
-Дякую. -Колишні пристрасті в минулому.
Чому?
Ох.
Колись нашу гармонійну комуну ввела в оману псевдо-віщунка.
Вона змусила нас робити різні неприємні речі.
І трішки приємні!
Так. Іноді дуже приємні.
Та ми побачили світло і змінили наш шлях!
Які саме пристрасті?
-Власне… -Дами! Ось ви де.
Ягоди виявились отруйними,
але я наткнувся, буквально,
на галявину диких трав і… О!
Друзі?
-Стільки часу минуло! -Він справжній?
Це диво!
Як смачно він пахне!
М?
Який аромат.
Мабуть, материнка. І може, трішки чебрецю.
Тебе так багато.
Над торсом я намагаюсь працювати майже щодня.
Це помітно. Ти маєш залишитись.
-Ти мусиш! -Залишайся!
Ворушися. Він популярний!
Хай забирають.
Дами, не товпіться.
-Мій! -З дороги!
-Я перша побачила! -Мій!
Які відчайдушні.
Відбувається щось дивне,
відколи Колін тут.
Це був я.
Я довів її до цього!
Я вклав їй у голову ту маячню!
-Клаусе. -Я знаю, що ти скажеш!
Це катастрофа. Я катастрофа.
Ми нічого не розкрили.
Мої дурні, марні спогади заважають і далі,
вони все псують.
-Клаусе. -Я не знаю, чому я думаю про неї!
-Треба очистити розум, зосередитись… -Клаусе!
Як ти тоді знайшов Веруку? У всьому Лондоні?
Я… Просто…
Я не знаю.
А що?
Туман розсіюється,
і видно шлях.
Треба заглибитись.
То тепер ти хочеш зануритись у пам’ять?
Пристебнись, аміго. Гра почалась.
У твоєму спогаді ти йшов,
ніби знав, де вона!
Щось подібне вже траплялось?
Коли Веруку арештували за вбивство сера Альфі, я шукав її.
15 років. І марно.
До одного дня.
Зрештою, я зайшов у ліс і…
Мій розум наче затих.
І потім я просто… пішов.
Тоді я її й знайшов.
То як ти…
Стоп! Ти!
Я знав, що вона була там, я…
я не знаю, як.
Клаусе? Клаусику?
Клаусе!
Але я знав.
Відповідь прийшла сама.
Клаусе! Ти не розумієш?
Ти вже поєднався з силою, але не зрозумів цього!
Я маю… чари листя?
Ні. Чари вітру!
Ти їх не бачив, бо вони невидимі.
Бо ти сам ставав невидимим.
Ти зосередився на Веруці,
і це затуманило те, що робило особливим тебе.
Коліне! Треба йти.
Я ще не з’їв свій суп!
Але нам дійсно вже треба…
-Коліне! -Що діється?
Гриби. Нам набридли гриби!
Я казала, що вони дивні.
Назад! Він мій.
Тобто, наш!
Він… Він наш.
Дівчата, відступіть. Ви її чули.
Ми трішки оступились. Ясно?
-У нього є брат? -Так, Чанґпу.
Вибач, не втримались.
Я живий!
Ми йдемо.
І забираємо ось це!
Це чесно. Вибач, що хотіли з’їсти твого хлопця.
Він не мій…
Ну, я хлопець, і я один із вас,
тому технічно, я твій хлопець.
Ти можеш.
Зосередься на відчутті, яке привело тебе до Веруки.
Хай вітер розвіє туман
і приведе до Прадавніх Майстрів.
Будь чашкою, якщо це допоможе.
Тобі вдається! Вибач, не відволікаю.
Прадавні Майстри. Ви тут?
Якщо ви мене чуєте,
ми кличемо творців Зброї Тянь-Шаню.
Ваша сила потрібна знову.
Як круто!
Я…
Я вас не чую.
Ой. Нам треба туди? Це ви сказали?
Вибач. Бракує сили.
Жартуєш?!
Я задихаюсь!
Пам’ятаєш, коли гарчав не мій живіт?
Тепер гарчить він.
Що з вами сталося?
Їжа. Їж.
Коліне, не зараз.
Не кажи нічого.
І не дякувати за порятунок?
-Гаразд. -Гаразд.
Дякую.
Це було сенсаційно.
Напиши про це вірша.
Може, й напишу.
У нас теж є хороші новини.
Під моєю опікою
Клаус розкрив свою силу.
-Молодець! -Чудова робота.
Вітаю, дивний новачку!
Потрібен час, щоб я опанував
її досить добре, щоб викликати Прадавніх Майстрів.
Це не так. Майстриня Довгозуб показала, куди йти далі.
Справді?
Якщо бракує чарів,
треба йти туди, де їх потрібно геть трішки.
До Кам’яного Велетня.
-Кам’яний Велетень? -Що?
Я нізащо не повернуся до того чудовиська.
Якщо ми туди не повернемось,
світу може не стати.
Переклад субтитрів: Тетяна Горстка