MARS 1979 MIDDLETOWN, PENNSYLVANIA
Evakuering pågår. Stanna inomhus och håll fönstren stängda.
Drömmer du?
Vad handlar drömmarna om?
Om Three Mile Island.
EN DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
Jag funderade på det här i åratal efteråt.
Och till och med efter 40 år dyker de hemska tankarna upp.
Det var första steget in i en kärnkraftsmardröm.
Ett kärnkraftverk i Pennsylvania kollapsade idag.
Middletown i Pennsylvania är på spänn ikväll.
Trafiken står still. Telefonerna är överbelastade.
Olyckan på Three Mile Island 1979
var den värsta kärnkraftsolyckan som nånsin hade inträffat på amerikansk mark.
Enligt tjänstemän på anläggningen är olyckan inte allvarlig.
De ville undanhålla information från allmänheten.
Företaget har inte besvarat viktiga frågor.
Och de ville dölja saker.
Hur mycket strålning har redan släppts ut därifrån?
Stäng alla fönster och dörrar.
Men världen måste få veta vad som hände på Three Mile Island.
Och vad händer i dina drömmar?
Folk börjar ge sig av, och det är jättemycket trafik.
Och sen, helt plötsligt…
…exploderade det.
"ATOMBOMB" TRÄFFAR JAPAN
Det är ett hemskt ansvar som lagts på oss.
Kärnkraftverk avsedda för fredliga syften.
Kärnkraft åstadkommer underverk.
De ger mänskligheten en lyckligare värld.
Är det här energins framtid eller ett recept för atomkatastrofer?
Three Mile Island låg mittemot mitt barndomshem.
Det enda som separerade anläggningen från oss var vattnet, järnvägsspåren,
och en tvåfilig väg.
Anläggningen hade nästan blivit som ett inventarium i samhället.
Området runt Middletown var rätt plats att bygga ett kärnkraftverk på.
Susquehannafloden flöt ju fram just där.
Den tillfredsställde alla kylbehov som fanns.
Enhet ett startades 1974.
Enhet två drogs igång i december 1978.
Reaktor nummer två på Three Mile Island
togs i kommersiell drift för bara tre månader sen.
När de där tornen restes i vårt samhälle representerade de framsteg.
Jag var en lycklig hemmafru.
Jag drev ett litet företag, jag hade dagis hemma.
Min man jobbade vid järnvägen.
Jag kunde se tornen från köksfönstret,
men jag hade ingen aning om vad kärnkraft var.
Ett kärnkraftverk är egentligen som en stor tekanna.
Kärnbränsle och kedjereaktionen producerar värme.
Värmen omvandlar vatten till ånga. Ångan driver turbinerna.
De producerar elektricitet.
Kärnkraft sades vara en ny, bra grej.
Den skulle skapa jobb, och den skulle vara så billig.
Man tänkte inte på strålningen eller farorna eller nåt sånt.
Jag funderade inte ens på det.
Ett samhälle som vårt kände av att kol- och stålindustrin var borta.
Här kom en industri till vårt samhälle som anställde många och betalade bra.
Bilägare över hela landet märker av bensinbristen.
Att vara beroende av utländsk olja hotar vårt ekonomiska oberoende.
Om man tittar vad som hände nationellt så verkade kärnkraften vara svaret.
Här är atomens kraft och löfte.
När kärnkraftverken började marknadsföras utlovades en bättre morgondag.
Ingen var mer positiv till dem än jag.
Jag jobbade på kraftverk över hela landet.
Jag hamnade på kraftverket i Michigan, som var identiskt med Three Mile Island.
Alla kärnkraftverk är utformade för att hålla reaktorn sval.
Och hände en olycka skulle teknikern kunna ta sin medhavda lunch och åka hem.
Anläggningen skulle ändå vara säker.
Kontentan av det var att det fanns ett visst tankesätt i hela branschen.
"En stor olycka kan aldrig inträffa."
Det trodde jag på.
Men jag hade ju fel.
03:59
04:00 28 MARS, 1979
Jag vet av egen erfarenhet att fyra på morgonen är den värsta tiden på dagen.
Man kämpar för att hålla sig vaken, oavsett hur hängiven man är.
Teknikerna satt där, feta, korkade och glada.
Och sen small det.
Alla larm startar samtidigt.
Vi har ett nödstopp, reaktorn är offline.
Reaktorkylpumparna kör.
Och teknikerna säger: "Herregud, vad är det som händer?"
Vi får inget vatten från matarpumparna.
Killarna famlade runt i mörkret i över en timme.
Tryckmätaren anger att det börjar bli överfullt.
Då hade temperaturen i reaktorn börjat öka,
även om vattennivån fortfarande indikerade att den var full.
Stäng av kylpumparna till reaktorn.
De stängde av pumpen som höjde vattennivån, men så gör man inte.
Man stänger aldrig av vattnet runt härden.
De behövde kyla ner reaktorn.
De visste inte vad som pågick, och det skrämde dem.
Jag fick ett samtal vid fem.
Jag fick beskedet att enhet två hade stängts ner.
Förmannen på skiftet ville att jag skulle komma dit genast.
Jag hade jobbat på Three Mile Island ända sen enhet ett startades,
men enhet två hade bara varit igång sen ungefär tre månader tillbaka.
Jag visste inte riktigt vad jag hade att vänta mig.
05:32
Teknikerna i kontrollrummet försökte analysera flöden, tryck och temperaturer.
Ett av de största bekymren
var att inget nytt vatten kom in i systemet.
Det fanns inget flöde runt härden, så vattnet där blev bara varmare och varmare.
Till slut insåg förmannen för skiftet att avtappningsventilen var öppen. Den läcker.
Det var problemet.
Vid ett tillfälle under olyckan
öppnades en avtappningsventil för att lätta på trycket.
Ventilen fastnade i öppet läge.
Nu cirkulerar inget vatten runt härden längre.
Vattennivån får under inga omständigheter sjunka under härden.
Då kan den lätt hamna utom kontroll.
05:58
Vi stängde ventilen och fokuserade sen på reaktorn.
Det stoppade scenariot de befann sig i,
men då hade redan reaktorn börjat värmas upp rejält.
När temperaturen fortsätter att öka får man en härdsmälta.
Det skapar en pågående kärnreaktion.
Extremt radioaktivt och mycket farligt.
Vid den tidpunkten är det ingen som vet vad man ska göra.
Temperaturen ökade dramatiskt inuti reaktorkärlet.
Det skulle kunna innebära en möjlig härdsmälta.
Jag hörde ett väldigt starkt ljud från anläggningen.
Det var ett ljud jag aldrig hade hört förut.
Det här är huset jag växte upp i.
Busshållplatsen är där borta vid hörnet av uppfarten. Den ligger rakt mittemot.
Jag var bara sex år och förstod det inte,
men jag frågade: "Varför hördes ljudet? Vad gällde det?"
Och jag blir tillsagd: "Kom igen nu, håll dig lugn.
Allt kommer att ordna sig."
Så jag gick ut och väntade på att min buss skulle köra mig till skolan,
men jag var rädd.
Jag hade ingen aning om vad som pågick på andra sidan gatan.
06:57
Jag höll på att kolla övervakningssystemet för strålning.
Helt plötsligt hör jag ett strålningslarm.
Jag gick genast ner i korridoren som leder till reaktorbyggnaden.
Två tekniker gjorde mig sällskap så att vi skulle kunna ta reda på vad som hänt.
BRÄNSLEHANTERINGSBYGGNAD 60 METER FRÅN REAKTORINNESLUTNINGEN
Det fanns inget som vi direkt kunde identifiera som orsaken till strålningen.
Jag märkte dock att strålningsnivån ökade snabbt.
Ovanför oss gick de oskyddade rören med vattenprov
från reaktorsystemet i enhet två.
De var mycket radioaktiva.
I det ögonblicket insåg jag att vi hade ett stort problem med enhet två.
Vi lämnade området omedelbart.
En tekniker sprang till den andra byggnaden i enhet två.
Han skulle tömma den på folk.
Jag sprang till kontoret och använde högtalarsystemet.
Bränsle sprids i systemet snabbt. Detta är en nödsituation.
07:24
Här är Mike Pinzac på KBO-nyheterna.
Tjänstemän från Met-Ed fick stänga ner enhet två på Three Mile Island i morse.
Detta efter en olycka i dess turbinsystem.
Det ska inte föreligga nån fara för allmänheten.
Situationen ska vara under kontroll.
Jag låg fortfarande till sängs. Då ringde guvernör Thornburgh.
Han sa: "Critch, vi har en nödsituation på Three Mile Island."
Jag sa: "Guvernören, vad är Three Mile Island för nåt?"
Vi hade just blivit varma i kläderna. Vi hade tillträtt 72 dagar tidigare,
så det här blev en chock för oss.
Vi hade helt enkelt inte kunnat förutse nåt sånt här.
Efter tre eller fyra minuters möte med pressen…
Det fanns väldigt lite information, förutom att en incident hade uppstått.
Vi började ringa till Metropolitan Edison,
företaget som ägde reaktorn: "Vad har hänt? Vad innebär det här?"
Informationen från Met-Ed sa att det allmänna läget var stabilt.
Det här var inget allvarligt.
Vi fick inte mycket information, men de sa att de visste vad de gjorde,
och att allt var under kontroll.
10:55
Metropolitan Edison har informerat oss om
att det har skett en incident på Three Mile Islands enhet två.
Allt är under kontroll.
Det är ingen, och var ingen risk för folkhälsan och säkerheten.
Metropolitan Edison har kollat luften nära anläggningen konstant sen incidenten.
Ingen ökning av normala strålningsnivåer finns.
Hur mäts strålningen? Hur vet man var det är förorenat och var det är säkert?
-Bill, kan du… -Alltså…
Vem är det där?
Den kärntekniska ingenjören från miljömyndigheten DER.
Metropolitan Edison skickade genast folk till anläggningens gräns och Goldsboro.
Vinden blåste åt det hållet. De skulle göra avläsningar.
Innan vi kom hit fick jag höra att de fann en liten mängd radioaktiv jod på marken.
-Vad? -Radioaktiv jod på marken.
Jod.
Vi får väl se vad det är om nån vecka.
Vi blev alla överraskade.
Det var första gången
som nån överhuvudtaget sa att strålning hade släppts ut.
Jag var väldigt arg, för jag hade ställt mig där framme
och i princip lovat att det som Metropolitan Edison sa var korrekt.
Var är personalen som har ansvaret för att övervaka atmosfären?
Redo, på vårt kontor.
-Varför är de inte vid anläggningen? -Vi litar på företaget.
-Vad? Litar ni bara på vad de säger? -Ja.
Det muttrades lite i samhället för några grannar kunde tjuvlyssna på polisradion.
Min granne Paula ringde och sa att folk säger
att det har inträffat en olycka på ön.
Och jag sa: "Är du säker på det, eller missförstår de vad som pågår?"
Hon sa: "Nej, polisen har kallats dit. Kanske till och med brandkåren."
Mina barn åkte till skolan.
Minstingen lekte utanför. Och vi fick besked om att allt var under kontroll.
Jag trodde på dem! Jag hade ingen orsak att inte göra det.
Just då började journalisterna dyka upp här och ställa frågor.
Jag sa till mig själv: "Vad pågår egentligen där?"
Rolling Stone ringde. De bad mig bevaka olyckan på Three Mile Island.
Jag sa: "Det är toppen. Fantastiskt."
Jag var 25 år och det var en stor öppning för mig då.
Folk var skräckslagna inför möjliga faror med kärnkraft.
Precis just då talades det väldigt mycket om Kinasyndromet.
Det var storfilmen just då. Den hade släppts 12 dagar före olyckan.
Kinasyndromet.
Idag vet bara ett fåtal människor vad det innebär, och de är rädda.
Nu på biografer överallt.
Filmen förutspådde paralleller till det som pågick på Three Mile Island.
Det var väldigt kusligt.
-Har vi ett nödstopp? -Ja.
Filmen handlade om ett kärnkraftverk
där olyckan orsakade nåt som kallas för Kinasyndromet.
Om det stämmer, var vi väldigt nära Kinasyndromet.
Nära vad då?
Om härden exponeras av nån anledning
värms bränslet upp bortom vad inneslutningen tål.
Den smälter rakt ner genom anläggningens botten, teoretiskt sett till Kina.
Men den exploderar ut i atmosfären och sänder ut moln av radioaktivitet.
Ett område stort som Pennsylvania blir obeboeligt.
Det faktum att vi var i Pennsylvania, och på ett kärnkraftverk när det hände,
gjorde det helt overkligt att det hände samtidigt.
Filmen var profetisk.
Och begreppet härdsmälta fann sin väg in i vardagsspråket.
Begreppet att en reaktor är potentiellt instabil.
Det hade folk aldrig hört förr.
När Kinasyndromet kom ut
skrek man högt från kärnkraftsindustrin att nåt sånt aldrig skulle kunna inträffa.
Inom 12 dagar fick folk reda på att det kunde det visst.
13:50
Det hördes en stor duns i kontrollrummet.
Samtidigt stack trycket iväg uppåt i inneslutningsbyggnaden,
men det dök ner direkt igen.
Ingen visste egentligen vad som pågick.
Det första man gjorde
var att kolla om nånting i inneslutningen hade slutat att fungera.
En snabb kontroll gjord av teknikerna visade att allt körde som vanligt.
"Ingen mening att oroa sig för det nu. Vi går vidare."
Inom en timme började det bli radioaktivt inne i kontrollrummet.
Allt förvärrades hela tiden.
De var tvungna att bära mask, för bor hade kontaminerat området.
Allt var åt helvete i kontrollrummet.
Det enda jag tänkte på då var:
"Släpper vi ut strålning till allmänheten?"
Men vi hade ingen aning.
Strålning har registrerats så långt bort som 25 km från Three Mile Island.
Federala utredare hävdar att nivåerna inte är höga nog för att hota folks hälsa.
Tjänstemän är oroliga att de större halter
som upptäckts vid norra grinden kan vara farliga.
Varför dröjde det med att meddela alla om problemet?
JACK HERBEIN VICE VD, MET-ED
Det dröjde inte…
Det hände vid fyra. Det meddelades vid nio.
Allmänheten var inte i fara vid nån tid- punkt under händelseförloppet i morse.
Från det vi sett är säkerheten på anläggningen tillräcklig.
Vi har känsliga instrument för att övervaka strålningen i området.
Vid den tidpunkten upptäckte vi inget.
Vi ordnade ett möte på mitt kontor med folk från Edison och mr Herbein.
Och det var ett väldigt ärligt möte.
Jag sa: "Vad är det som pågår?"
Svaret blev: "Ja, vi har släppt ut strålning."
"Varför fick vi inget veta?" Då sa han: "Tja, ingen frågade mig."
Jag blev bara helt mållös.
Det var som om han sa: "Det här rör bara oss, inte er."
Från och med då visste vi att de inte var en pålitlig informationskälla.
16:34
Här är en uppdatering om incidenten på kärnkraftverket Three Mile Island idag.
Situationen är mer komplex än vad företaget ville få oss att tro.
Folk från Met-Ed hävdar att det inte är en allvarlig olycka.
De erkänner dock att strålning har släppts ut i omgivningen.
Hur farligt sa elbolaget att situationen var?
ROBERT REID, BORGMÄSTARE
De försäkrade mig att det inte fanns nåt att oroa sig för.
-Är du nöjd med det svaret? -Vi kan nog få bättre svar.
-Tror ni man måste evakuera folk därifrån? -Nej, det tror vi inte.
När jag väl kom hem tittade vi på tv. Vi såg på allt som pågick
en liten bit bort från mitt hus.
Jag minns att de pratade om strålning.
Radioaktiv ånga har sluppit ut i atmosfären, och den upptäcktes.
Jag förstod det inte, men man förklarade för mig att det kunde vara skadligt.
Man har sin familj och allt det man älskar där…
Vi vill ha ärliga svar, och vi vill veta vad framtiden kan bringa.
Det finns frågor kvar att svara på. Vad orsakade missödet idag?
Hur länge ska kärnreaktorn vara ur drift?
Orsaken kan inte utrönas förrän faran är över.
Stabilisering av anläggningen är avgörande eftersom situationen kan förvärras.
I kontrollrummet blev man tvungen att bära andningsmask
tills larmet indikerade faran över.
Efter många strålningsmätningar över tid
kom vi till en punkt där vi ansåg att vi inte behövde andningsmasker längre.
Då var vi helt fokuserade på
hur vi skulle uppnå ett stabilt läge.
Det blev uppenbart att vi behövde få igång
en eller flera av kylpumparna till reaktorn.
De var viktigast vad gällde att kunna cirkulera vatten över härden.
Vi oroade oss dock för att vi kanske skulle förstöra pumpen
och göra mer skada genom att försöka starta den än genom att låta den vara.
Kontrollrummet färdigställde ett test.
Pumpen slogs på och pumpade vatten över härden.
Alla drog en kollektiv suck av lättnad i kontrollrummet
när trycket återgick till normala nivåer.
Det var det första tecknet på stabilitet.
Det stoppade helt enkelt förödelsen som pågick just då.
Hela natten lång kollade man luftprover i jakten på strålning
nära olycksplatsen på Three Mile Island.
Är proverna du kollade utanför inneslutningen livsfarliga?
Nej, de var inte livsfarliga Ursäkta, jag måste iväg.
-Oroar du dig för strålningen? -Inte alls. Jag måste iväg, förlåt.
Strålningsnivån utanför anläggningen har varit låg.
WALTER CREITZ VD, MET-ED
Den har inte utsatt nån i området för fara.
Tänk på att vi har 72 kärnreaktorer i drift i det här landet.
Vissa har varit i drift sen 1974.
Allmänheten har aldrig farit illa. Det talar sitt tydliga språk.
Aldrig förr har vi haft teknologi som har varit så här säker.
Det gäller ända tillbaka till första gången vi använde elden.
DAG 2 29 MARS, 1979
Jag kom dit på morgonen då olyckan inträffade,
och 30 timmar senare var jag kvar.
Vi visste inte exakt vilket skick bränslet var i.
Var härden exponerad? Hade den skadats?
Därför behövde vi borprovet.
Bor var väldigt viktigt i primärsystemet.
Bor kontrollerar reaktionen i reaktorkärlet.
Vi behövde se till att det fanns tillräckligt med bor i systemet
för att kunna stänga av reaktorn helt.
Ingen ombads ställa upp frivilligt.
Ed anmälde sig. Han var en av mina tekniker.
Man ville se till att ingen av de inblandade
utsattes för onödig strålning.
Allt var minutiöst planerat, hur allt skulle göras,
och vem som skulle göra vad. Vi skulle inte slösa med energi eller tid.
De var rätt personer att utföra det.
KEMILABORATORIUM BRÄNSLEHANTERINGSBYGGNAD
Det låg ofullständiga rapporter kvar. Kvarlämnade kaffekoppar.
Smörgåsar som nån hade tagit en tugga på.
Det var som om alla hade hämtats till himlen.
Vissa strålningsvarnare larmade. Vi stängde av dem.
Dosimetrarna visade väldigt höga värden. Det var definitivt oroande.
Man har ju folk hemma som är beroende av en.
Vi bestämde oss för att ta provet, och bara se till att göra det snabbt.
Det var då jag blev väldigt kontaminerad.
Man får utsättas för 0,03 rem per vecka.
När min bricka lästes av visade den 2,8.
Nästan 100 gånger så mycket som man får utsättas för.
Jag stod flera timmar i duschen för att försöka få bort kontamineringen.
Och det funkade inte så bra.
Jag var fortfarande kontaminerad när jag kom hem.
Jag ville inte röra vid mina barn.
Men… Ursäkta mig.
Vi kan fortfarande bara gissa hur mycket han utsattes för.
Han förtjänar en klapp på axeln. Han ställde ju upp frivilligt.
Och deras prov bekräftade att koncentrationen av bor var mycket låg.
Anläggningen var inte stabil.
Tidigare idag var det mycket varmt och radioaktivt där inne.
En miljon gånger mer radioaktivt än normalt.
Anläggningen kyls inte ner så snabbt som man normalt väntar sig.
Det var verkligen ett uppvaknande att få veta hur farligt det faktiskt var.
Men vi fick också många motstridiga uppgifter.
Det kom så många journalister från hela världen till vår lilla stad.
Många av dem kände som jag:
"Vi får inte veta sanningen. Åtminstone inte hela sanningen."
Under dag två insåg folk att presskonferenserna bara var skitsnack.
Kinasyndromet kan alltså inte inträffa?
Nej, inte med händelseförloppet på Three Mile Island under de här två dagarna.
Då blev alla grävande reportrar.
Varför skulle allmänheten tro att detta inte kan hända igen?
De ville bara sätta dit dem.
Hur länge var härden exponerad?
Det vet vi inte.
Hur kan du då påstå att vi inte kan råka ut för nåt ännu allvarligare?
Det finns inga garantier. Du kanske träffas av en meteorit imorgon.
Letar ni efter defekter i säkerheten får ni fråga säkerhetsmyndigheten NRC om det.
De skulle säkerligen agera genast för att se till att fel korrigeras.
Annars stängs anläggningen.
USA:S SÄKERHETSMYNDIGHET NRC
När olyckan på Three Mile Island inträffade
var jag på myndighetens högkvarter i Washington.
Myndighetens uppgift var att övervaka kärnkraftsindustrin.
De skulle se till att folkhälsa och säkerhet bibehölls.
Myndigheten övervakar situationen på sitt högkvarter i Washington.
Vi visste att strålning uppmätts utanför anläggningen.
Under den första och andra dagen var kommunikationen väldigt bristfällig.
Informationen var redan från början fel, så folk visste inte vad som pågick.
Arbetare där sa att strålningsnivån fortfarande inte var farlig.
Vissa kongressmedlemmar är upprörda över olyckan.
De undrar om samma sak kan hända i deras distrikt. Idag hölls en utfrågning.
JOSEPH HENDRIE NRC
Vi visste att det var väldigt allvarligt, men med all presshysteri
blev det så att all information missförstods och användes felaktigt.
Ibland kan allt bli galet.
Hur nära var vi en härdsmälta, ett Kinasyndrom?
-Kunde det ha inträffat? -Jag tror inte det. Det var inte ens nära.
Många hade sett filmen Kinasyndromet.
Det sågs direkt som "Jane Fondas härdsmälta".
Det var helt bortkopplat från verkligheten.
Vi ska fokusera på kärnkraft, som nästan…
Rädslan som uppstod i samhället skulle aldrig ha behövt uppstå.
NRC sa inför en kongresskommitté att allmänheten aldrig var i riktig fara.
Detta hade kunnat bli en black om foten för kärnkraftsindustrin
som ett bra energialternativ för framtiden.
Carter-administrationen hoppas att kärnkraften
ska lösa energibristen under kommande år.
Nu kommer dock frågan:
Vad händer med det fredliga användandet av atomen?
22:00
Klockan var 22:00, jag var på mitt kontor. Det kom ett samtal.
Det var en inspektör från NRC som jag träffat under dagen.
Han sa: "Jag ringer från mitt motellrum.
Använd inte mitt namn, men du måste få veta en sak.
Du har nog getts vilseledande information om vad som pågår på anläggningen.
Det är faktiskt mycket värre än vad du har blivit informerad om.
Härden är allvarligt skadad.
Konsekvenserna kan bli långsiktiga. De kan pågå i månader, kanske år."
Sen la han på.
Allt efteråt hamnade i ett nytt perspektiv.
Nu började vi tvivla på NRC. Vi började tvivla på om de sagt sanningen.
DAG 3 30 MARS, 1979
Inne på anläggningen är strålningsnivån väldigt hög.
Det hävdar både folk från Met-Ed och säkerhetsmyndigheten NRC.
Inne på anläggningen, alltså.
De bekräftar att det fortfarande släpps ut radioaktiva gaser.
I en skåpbil i närheten kollar forskare strålningen i luft, vatten och vegetation.
Efter tre dagar började allmänheten utsättas för ökad strålning.
Strålningen ökade successivt. Inte mycket, men nog för att bli orolig.
Strålningsnivån utanför Three Mile Island
är inte högre än hos tandläkaren, säger representanter från Pennsylvania.
Det ska rättfärdiga beslutet att inte evakuera området.
Det var NRC:s ansvar att föreslå en evakuering, om det behövdes.
Vi letade alltså efter en utlösande faktor
eller nåt annat betydande som krävde en evakuering.
Då gjorde jag en analys som var baserad på utsläpp utanför anläggningen.
Jag kom fram till 1 200 millirem per timme, vilket vore extremt högt.
Men om nivåerna blir så höga vore det en anledning att evakuera.
08:01 40 METER OVANFÖR SKORSTENARNA
Den sticker iväg!
Stig!
Nivåer på upp till 1 200 millirem per timme avlästes i gasmolnet.
Jag blev chockad. Helikoptern rapporterade 1 200 millirem per timme.
Stämningen i rummet förändrades.
Met-Ed håller inte med om att reaktorn är utom kontroll.
På högkvarteret i Washington diskuterade vi om en evakuering behövdes nu.
Evakuerar man blir städer, företag och hem oskyddade. De kan tömmas.
Plundringsmöjligheterna är enorma.
Även med en planerad evakuering riskerar folk att dö.
Barn i kuvöser, äldre på livsuppehållande åtgärder, eller genom olyckor.
Det finns alltså en rapport…
…evakuering.
Hej, polischefen.
Det var svårt. Vi måste ju fundera ut hur mycket allmänheten skulle få veta.
På guvernörens kontor i Pennsylvania funderades det idag på
en möjlig evakuering av nästan en miljon människor.
Det gäller Harrisburg och andra städer, byar och gårdar i området.
Folk ringde mig: "Vad gör du där? Du måste ta dig därifrån!"
Vice vd för Metropolitan Edison säger: "Invånarna har inget att oroa sig för."
Jag blev arg över att kanske inte kunna ta bra beslut baserat på vad som hände.
Allt vi håller kärt finns precis här vid skorstenarna.
Alla inom 16 km avstånd från Three Mile Island
har satts i beredskap för att de möjligen kommer att evakueras.
Det var kusligt tyst.
Sen kom plötsligt en brandbil eller en polisbil med megafonen på.
De gav oss motstridiga uppgifter.
Stäng alla fönster och dörrar!
De sa: "Håll fönstren öppna om du bor i ett tegelhus."
Sen sa de: "Stäng fönstren."
De agiterade befolkningen, och sen lugnade de ner dem.
"Du måste nog fly." Och sen: "Det behövs nog inte."
Just nu ska ingen evakueras.
De lyckades bara förvirra alla som bodde i området.
Det är värre än vad de berättar. De bara ljuger.
De borde stänga de där kärnkraftverken.
Tänk om de skulle säga sanningen nu? De döljer ju säkert nåt.
Och plötsligt… Sirenerna börjar ljuda och de slutar inte.
Man hade ingen aning om vad som pågick.
Just då frågade guvernör Thornburgh NRC: "Borde vi evakuera?"
Han talar till gruppen…
Men inom NRC fanns oenighet om man faktiskt tog rätt beslut.
Ärligt talat har inget kärnkraftverk nånsin varit i detta tillstånd.
Inget har nånsin testats eller analyserats i det här tillståndet.
Jag anser att vi borde flytta på folk. Men inte än, jag tror inte…
De har haft två dagar på sig. Nu är de rädda.
Regeringen, NRC och tjänstemännen spelade rysk roulett.
Kärnkraftens framtid
och miljontals människors liv hängde på den reaktorns tillstånd.
Jag förstår inte vad vi skyddar längre. Jag anser att vi borde flytta på folk.
Undertexter: Mats Nilsson