EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Baseret på råd fra formanden for Atomkommissionen
råder jeg dem, der måtte være særligt følsomme over for stråling,
det vil sige gravide kvinder og børn i førskolealderen,
om at forlade området inden for en radius af otte kilometer
af Three Mile Island-anlægget indtil videre.
DAG 3 - DEN 30. MARTS 1979
Denne og andre nødforanstaltninger
er baseret på min tro på, at det er bedst at være forsigtig.
Bliv indenfor. Luk alle vinduer og døre.
Det er kun en sikkerhedsforanstaltning.
Virksomheder lukkede ned, da ejere og arbejdere forlod området.
Skoler inden for en afstand på otte kilometer
lukkede på ubestemt tid i dag.
Det var meget kaotisk i klasseværelset.
Lærerne samledes ude på gangen.
Som seksårig er man bare nysgerrig,
men man kunne se på ansigterne, at der foregik noget alarmerende.
Jeg ved, min mor ringede til skolen flere gange,
men hun kunne ikke komme igennem.
De bad os sætte os på vores pladser igen.
De prøvede at berolige os og holde os beskæftiget,
indtil vi blev kørt hjem i busser.
Når man kiggede ud ad vinduet,
kunne man ikke se andet end biler, der holdt i kø for at komme væk.
Lyden af alle bilhornene var forfærdelig. Man kunne bare holde sig for ørerne.
Jeg så folk i hvide dragter, der gik op og ned ad vejen.
Jeg tænkte:
"Det er ligesom Star Wars." Du ved, stormtroopers.
Jeg forstod ikke, hvorfor de var der.
"Hvad vil der ske?"
Civilforsvaret i de fire tilstødende amter
har oprettet evakueringscentre for dem, der ønsker at rejse.
Beboere inden for en radius på 16 km
er blevet opfordret til at blive indenfor på ubestemt tid.
Luk alle vinduer og døre.
Lyt til radio eller tv, og afvent nye instrukser.
Thornburgh fremhævede mere end en gang,
at hverken han eller andre har beordret evakuering,
men han indrømmede, at det er en mulighed.
Vi beder alle om at være klar til at evakuere,
men gør det ikke lige nu.
Ingen er i fare på nuværende tidspunkt.
Guvernøren sagde meget specifikt:
"Det er kun en forebyggende sikkerhedsforanstaltning."
Men det forårsagede, hvad vi prøvede at undgå…
…panik.
Hvor tager du hen?
Til min mor. Jeg har ingen andre steder at tage hen.
Jeg vil bare væk. Jeg kommer ikke tilbage.
Heldigvis var min mand hjemme den dag.
Vi havde et børnehavebarn, og jeg sagde til ham:
"Vi må altså tage af sted."
En af de svære ting ved at rejse var: "Hvad tager man med sig?"
Det var vigtigt for mig at have vores børns fødselsattester,
så jeg, hvis vi, Gud forbyde det, blev skilt ad,
kunne bevise, at de var mine børn. Det var en af de ting, jeg tænkte på.
Da vi kørte ud af indkørslen,
så jeg tilbage på alt, hvad jeg elskede, uden at vide, om jeg fik det at se igen.
Meget svært.
Hvad tænkte du, da du hørte de seneste nyheder?
Jeg vil væk herfra.
Da mine børn kom hjem, ville jeg ikke gøre dem bange,
så jeg sagde:
"Vi tager på miniferie hos mormor og morfar."
Mit mål var at få vores børn væk fra det, hvad det end var for et monster.
Beboerne venter ikke på en officiel evakuering.
Næsten halvdelen af byen er rejst.
Så mange forlod Middletown i dag,
at politiet har indført udgangsforbud mellem klokken 21 og 7
for at forhindre muligheden for at plyndre.
Det er nu tydeligt, at atomulykken, der fandt sted onsdag morgen,
var mere kompliceret og mere alvorlig, end offentligheden først fik at vide.
Da vi forlod vores hjem, forstod jeg ikke, hvad der skete,
men jeg vidste, der var noget galt.
Jeg tænkte: "Kommer vi nogensinde tilbage?
Står mit hus her stadig?"
Jeg tænker på, hvordan jeg så folks ansigter i deres køretøjer.
Folk var bange.
Talsmænd afslørede i dag, at stråling i bygningens kuppel
blev målt til 30.000 rems i timen.
Det er 75 gange den dødelige dosis for et menneske,
og 3.000 gange niveauet for en atomreaktor i normal drift.
Der dannes en radioaktiv sky, der bevæger sig med vinden.
Den var på vej mod nord, præcis hvor vi evakuerede.
Man skal forsøge at holde det væk fra sig.
Hvis man tilfældigvis skulle få noget på sig,
er det bedst at komme inden døre og tage tøjet af,
vaske tøjet…
Da vi nåede frem til mine svigerforældre, skulle vi alle…
…tage vores tøj af, tage et bad og skifte tøj.
Jeg kan huske, jeg tænkte: "Jeg føler mig som en spedalsk."
I dag, utroligt nok på tredjedagen for ulykken,
formørkes atmosfæren som atompartikler af forvirring, modsigelser og spørgsmål.
Da vi så Walter Cronkite i de landsdækkende nyheder,
blev de fleste af os chokeret over, at sådan noget skete for vores lille by.
Men ikke alle rejste. Nogle sagde, de ville blive.
Vi forlod ikke Middletown. Vi overvejede det slet ikke.
Hvis jeg var en yngre mand med børn, ville jeg nok.
Folk, der havde mulighed for at forlade området, tog afsted,
men der var mange, der ikke havde den mulighed.
Der skete en erkendelse af,
at samfundet aldrig ville blive det samme igen.
Målingerne er ikke højere i dag end i går.
Vi tog hen til min bedstemor,
hvis hjem kun lå tre kilometer væk i Harrisburg.
Jeg var meget nysgerrig,
så jeg lyttede til de voksnes samtaler og hørte, hvad der foregik.
Situationen her er blevet mere og mere forvirrende
for hver dag siden det første udslip onsdag morgen…
Selskabets talsmænd siger, at udslippene er stoppet.
Atomkommissionen udtaler, at udslippene fortsætter.
Det var overvældende.
Har guvernøren udpeget nogen eller nedsat en arbejdsgruppe,
der skal overvåge de forskellige konsekvenser--
Jeg tror, han overvejer at oprette en arbejdsgruppe.
Håndteringen af information
viste sig at være en af de store udfordringer i krisen.
Der var tusind rygter og modstridende informationskilder.
Vi måtte etablere en troværdig kilde, som folk vidste, de kunne stole på.
Guvernør Thornburgh ringede til præsidenten.
Dengang var jeg præsidentens talsperson for ulykken.
Guvernøren bad præsident Carter
om en person, der kunne føre tilsyn med situationen
og være den eneste, der talte med pressen.
Præsidenten blev involveret, fordi det var en tid,
hvor energipolitikken var en konstant kilde til nervøsitet.
Der var en følelse af, at vi havde brug for atomkraft.
Men han var også uddannet atomtekniker. Han havde været en del af atomflåden.
Hr. Carter er bekendt med atomkraftulykker.
Han har beskrevet, hvordan han i begyndelsen af 1950'erne,
som atomteknikerelev i flåden,
ledte en gruppe på 22 mand
ind i kernen på en reaktor ved Chalk River i Canada,
hvor der var sket en nedsmeltning.
Præsidenten tilbragte et minut og 29 sekunder derinde,
hvor han hjalp med at skille reaktoren ad.
Derfor følte han sig tryg ved teknologiens integritet.
Præsidenten har sendt sin personlige repræsentant,
hr. Harold Denton, chef for Atomkommissionen,
for at hjælpe mig og samarbejde med vores eksperter
med at overvåge situationen og holde offentligheden fuldt informeret.
Indenfor Atomkommissionen blev Harold Denton betragtet
som en af de mere kyndige på stedet.
Han var Jimmy Carters personlige repræsentant
på Three Mile Island. Han skulle vurdere situationen på anlægget
og informere ham om, hvad der virkelig skete.
Vi er bekymrede for brændstoffets status i kernen.
Der er også en boble i reaktorbeholderen, der betyder,
at enhver ændring i kernens hydraulik skal overvåges nøje…
Denton sagde til os: "Der er en brintboble inde i reaktoren,
som kan eksplodere, hvis der ikke gøres noget."
For første gang, siden det hele begyndte,
må jeg indrømme, at jeg blev bange.
For konsekvenserne af en brintboble kunne være katastrofale.
Cbs Reports: Danger at Three Mile Island.
Situationen inde i atomreaktoren er stabil lige nu, men fuld af fare.
Øverst i reaktorbeholderen har der dannet sig en boble med radioaktiv gas.
Der var indledt en ny fase i ulykken.
En brintgasboble i hjertet af et atomkraftværk
med ukendte konsekvenser.
Brint eksploderer,
og derfor var der risiko for en eksplosion i selve reaktoren.
Det var, hvad der skete i Tjernobyl.
Brintgaseksplosionen sprængte reaktorens tag i stykker,
hvilket førte til, at der slap stråling ud i miljøet.
Den ulykke fandt sted i 1986,
og dele af området omkring Tjernobyl vil være lukket i århundreder.
Boblen i reaktorbeholderen er hovedsageligt brint.
Derfor kan den brænde, hvis der er ilt og en antændelseskilde til stede.
Da jeg hørte om brintboblen,
indså jeg, at der var en risiko for, at vi ville miste alt.
Alt det, vi havde arbejdet for, alt ville være væk.
…om problemet på Three Mile Island. Hvor farligt er det?
Er der risiko for et Kina-syndrom?
Kan der ske en enorm katastrofe? Eller er det umuligt?
Der har altid været mulighed for et Kina-syndrom.
Det er medtaget i alle beregningerne.
De katastrofer ved en massiv nedsmeltning, vi taler om her,
er titusindvis af dødsfald, hundredtusindvis af kræftformer,
forurening af tusindvis af kvadratkilometer jord.
-Dr. Lapp? -Det, der er blevet sagt…
Jeg var meget bange,
for der fandtes ingen sikre steder i det centrale Pennsylvania.
Chancerne for, at vi kunne overleve bare 60 kilometer væk,
kunne være blevet bragt i fare.
Alle var bange for atomkraft,
da de hørte om brintboblen, der sprængte reaktoren i luften.
Atomkommissionen klokkede i det,
hvad angår deres kommunikation.
Ikke kun over for hinanden, men over for folket.
De lod folket leve i frygt,
mens de prøvede at beslutte, hvad de skulle gøre.
Så vi står over for den fjerne, men meget virkelige mulighed,
at der vil ske en nedsmeltning på atomkraftværket Three Mile Island.
DAG 4
Jeg får personalet til at se på spørgsmålet om,
hvor lang tid der er til detonation, og om temperaturen er…
Den lørdag var en meget anspændt dag.
Forskere var bekymrede for, om brændstoftemperaturen på 600 grader
var varmt nok til at detonere brintboblen.
Vi havde et problem, som var næsten ren matematik,
og vi måtte vente, mens eksperterne forsøgte at finde ud af,
hvor farlig boblen var.
De tusind atomforskere og teknikere, som er samlet her for at redde reaktoren,
har stadig flere problemer at løse.
Ingeniører blev tilkaldt fra hele verden.
"Hvor farligt er det? Hvordan gør man det mindre farligt?"
Atomenergiens fremtid afhang af det.
En officiel undersøgelse anslår, at ved en sådan hændelse
ville 45.000 blive dræbt og 250.000 såret.
Det er den mulighed, der får myndighederne til at overveje evakuering.
På højeste niveau
var der diskussioner om at evakuere millioner af mennesker.
Vi levede i det værst tænkelige.
Talspersoner fra både selskab og regering siger,
at situationen er stabil, men at de er uenige om vigtige fakta.
Eksperter kan ikke drage meningsfulde konklusioner
om størrelsen med brintboblen.
Jeg vidste, at der herskede uenighed i dele af Atomkommissionen om,
hvad der i alverden foregik.
"Den kan eksplodere," og "Skal folk evakueres?"
Jeg fik opkald fra slægtninge, der boede i Philadelphia:
"Vi bor i vindretningen. Skal vi tage til familie i New York?"
Jeg sagde: "Tag det nu roligt."
Det er ikke muligt for atomforskerne
at fjerne den farlige brintgasboble inde i reaktoren,
uden at løbe en risiko for en nedsmeltning.
Vi lavede analyser og arbejdede på problemet,
hvor vi prøvede at sætte det i forhold til risikovillige forhold.
Men det bliver en meget følelsesmæssig risiko,
og situationen kan gå amok, især i medierne.
Under de nuværende betingelser kan ilt langsomt komme ind i brintboblen.
Jo mere ilt, jo større fare for en brinteksplosion i reaktoren.
To farer varer ved. Den ene fra den indespærrede gasboble.
Den anden fra opbygningen af radioaktivt materiale i indeslutningsrummet.
I en nyhedsbulletin, der løb på tværs af tv-skærmen lørdag aften:
"Brintboblen i reaktoren viser tegn på at blive eksplosiv."
…og viser tegn på at blive eksplosiv.
Formanden for Atomkommissionen sagde:
"Det kan være klogt at evakuere folk fra området."
I det øjeblik brød 25 journalister ind på mit kontor.
"Bør vi evakuere?" De råbte ad mig. Den ene af dem græd sågar.
Håndgribelig panik satte ind.
Efterhånden som nervøsiteten vokser, er mange flyttet til tilflugtssteder,
inklusive denne sportshal, 18 kilometer fra anlægget.
Jeg kunne ikke få det til at give mening. Jeg spurgte: "Hvad sker der? Skal vi dø?"
Det var som at leve på kanten, hvor man holder krampagtigt fast.
Hvad sker der med anlægget? Springer det i luften som en atombombe?
Hvad betyder en nedsmeltning egentligt?
Frygten blev større, fordi det var frygten for det ukendte.
Hvis der slap stråling ud,
viser det sig måske ikke nu, men hvad sker der om 25 år?
Min kone var gravid.
Jeg tog til evakueringscentret sammen med guvernøren og min familie.
Vi ville stoppe rygter, der gjorde folk oprevne,
og som kun skabte større frygt.
Kan du forklare, hvilke farer der stadig lurer? Hvor farligt er det?
Det er kun, hvis de anstrengelser, vi har iværksat, ikke lykkes,
at vi må benytte en anden mulighed. Og en del af--
Med den voksende bekymring for brintboblen
sagde guvernør Thornburgh til præsidenten:
"Jeg vil gerne have regeringens anbefaling," i forhold til,
hvorvidt han burde udvide radius for evakueringen
og bestille en 360 graders evakuering.
Men bekymringen var den varige indvirkning på atomindustrien.
Det er en meget svær beslutning at træffe, når man ikke har klar viden.
Derfor besluttede præsidenten sent lørdag,
at det vigtigste, han kunne gøre, ville være at besøge reaktoren
som en måde at dæmpe befolkningens frygt.
DAG 5
Vi vil bede Gud om at tage sig af os midt i al denne forvirring
og den usikkerhed i disse tider.
Vi stoler på Herren, at der ikke sker andet end det, der er sket.
Da præsident Carter ankom, herskede der stadig kaos.
Der var risiko for, at brintboblen ville eksplodere.
Men præsidentens besøg på Three Mile Island
gjorde det klart for atomindustrien:
"Jeg er på jeres side her."
Han viste alle: "Atomkraft er ikke dårligt."
Præsident Carters væsentligste opgave på Three Mile Island var
at forsikre den amerikanske befolkning om, at de ikke havde noget at frygte.
Hovedformålet med at komme her i eftermiddag
har været at lære så meget, jeg kan som præsident,
om problemerne på Three Mile Island-atomkraftværket,
og for at forsikre lokalbefolkningen om,
at der gøres alt, hvad der muligt, for at klare disse problemer.
Præsident Carter forsøgte at forklare:
"Vi ved, hvad vi laver. Vi tager os af jer. I er ikke i fare."
Da præsidenten forlod øen,
gennemgik Harold Dentons ansatte alle beregningerne.
De diskuterede det frem og tilbage,
men til sidst fandt de en fejl,
der bekræftede, at brintboblen ikke udgjorde en alvorlig trussel.
Er der fare for folk i området?
Jeg tror ikke, der er nogen overhængende fare i dag. Situationen er blevet stabil.
Men det er meget vigtigt, at de køler kernen ned,
når denne boble er der…
Jeg var så lettet. Vi havde klaret det uden at miste liv.
For mig var den øjeblikkelige krisefase forbi.
Atomulykken vækker bekymring hos alle.
I fortjener en fuld gennemgang, og det får I.
Jeg har bedt om at få oprettet
en uafhængig, formandsledet kommission af eksperter,
der skal undersøge årsagerne til ulykken og komme med anbefalinger til,
hvordan vi kan forbedre atomkraftværkernes sikkerhed.
DAG 7
I dag er det en uge siden, at ulykken begyndte
på Three Mile Island-atomkraftværket i Pennsylvania.
I dag sender det beskadigede anlæg
stadig radioaktivitet ud i den omgivende luft.
Forskere fra staten tilbragte morgenen i helikoptere,
hvor de målte stråling, der stadig lækker fra anlægget.
De skulle have brinten ud af reaktoren.
De fandt på en metode, som kunne udlufte ædelgasser og alt andet.
Det ville sænke trykket.
Det forventede udslip fra atomkraftværket på Three Mile Island
har ført til en række konsekvenser.
Men hver gang de åbnede udluftningsventilen,
skete der et ukontrolleret udslip af stråling til miljøet.
De havde intet valg. De var nødt til det.
FARLIG BRINTBOBLE FORSVINDER
Hvad blev mine børn og mig udsat for i de tre dage?
FORMANDSUDVALGETS OFFICIELLE HØRING
Met-Ed opførte sig uansvarligt, NRC opførte sig uansvarligt.
Hvordan kunne det ske?
Og…
Jeg håber bare, at vi ikke bliver en statistik
om 10, 20 eller 30 år fra nu af, men jeg ved, vi bliver en statistik.
Har I kendt en, der døde af kræft? Det har jeg.
Hvis det er min søn, min kone eller mig, er det forkert.
Vi brugte meget tid på at finde ud af, hvor meget stråling
der fortsat slap ud i atmosfæren.
I en varevogn i nærheden brugte en forsker en computer
til at analysere luft-, vand- og vegetationsprøver.
Men det niveau, som de oplyste os om, var ikke signifikant,
hvad angik de lokale borgeres helbred.
Samtlige føderale sundhedsmyndigheder siger,
at folk i Harrisburg-området ikke behøver at bekymre sig.
Vi forventer ikke at finde flere kræftdødsfald
i denne befolkningsgruppe som følge af strålingseksponeringen i dag.
En atomspecialist har anført, at han har observeret,
at alarmerende rapporter havde gjort større psykisk skade
end strålingen i de syv nervepirrende dage.
Faktum er, at på intet tidspunkt har en række testmålinger
vist et forureningsniveau, der var farligt for normalt raske mennesker.
Atomkraftindustrien havde travlt med at frikende sig selv straks efter ulykken.
Vores bedste måleværktøj er desværre mennesker.
Leder man ikke, finder man ikke noget. Nogle af strålingsdetektorerne
kunne ikke opfange mængden af stråling, der slap ud.
Hver dosis stråling er en overdosis.
Lidt stråling skader en lille smule, mere stråling gør mere skade.
Ingen ved helt præcist, hvor meget stråling der slap ud,
for vi har ikke tallene.
Diverse skøn over strålingsskader på Three Mile Island
overser alle mulige forskellige variabler.
Enhver, der siger, hvor meget stråling der slap ud ved ulykken,
enten lyver eller er et fjols.
Små spor af radioaktivt jod er dukket op i mælkeprøver fra området.
Hershey har ikke brugt ny mælk siden ulykken
og tester sine produkter for radioaktivitet.
I områder, hvor anlægget dumpede spildevand,
kan man også finde spor af radioaktivt jod.
Da vi kom tilbage efter evakueringen, ville jeg ned til slæbestedet.
Der plejede jeg at have det sjovt og lege, f.eks. at slå smut.
Men det, jeg husker, var mange døde fisk.
De lå langs flodbredderne.
Jeg tænkte: "Der slap noget ud her,
der var stærkere, end de siger."
Folk var stadig mistænksomme over for, hvad der var sket.
For første gang i ti dage har guvernøren i Pennsylvania
ophævet alle ordrer om kraftværksulykken.
Skolerne kunne åbne igen,
og gravide kvinder kunne vende hjem, hvis de bor mindre end 8 km fra anlægget.
Det ser normalt ud, det virker normalt,
men vi kom tilbage, og alt, vi havde, befandt sig stadig i limbo.
Jeg var nede omkring anlægget,
og på visse dage fik man en metallisk smag i munden.
På de få dage, vi tilbragte lige overfor Three Mile Island,
fik vi ondt i halsen.
Alle i området havde ondt i halsen.
Min søn sagde: "Mor, jeg kastede op."
Det var det mest utrolige grønne slim. Det skræmte mig virkelig.
Jeg ringede straks til vores børnelæge, og han sagde til mig:
"Joyce, jeg ved det ikke."
En pige, der gik i highschool dengang,
havde været udendørs onsdag, torsdag og fredag.
Hun cyklede rundt i Middletown hele dagen.
Hun fik hudlæsioner overalt på kroppen.
Når man graver dybere og taler med folk i området,
oplevede de metallisk smag i munden, øjenirritation, diarré, opkastninger.
Alle de ting, man oplever, hvis man bliver udsat for stråling.
Stråling har også langtidsbivirkninger, der kan forårsage kræft.
Middletowns 11.000 indbyggere
er bekymrede for deres sundhed og sikkerhed.
Før ulykken levede jeg i min egen lille verden.
Jeg tænkte aldrig på strålingsfarer og den slags. Aldrig.
Tag en brochure om lav stråling.
Men når sådan noget sker, hvor man kan miste alt…
Ens børns liv står på spil.
Jeg vidste, jeg måtte holde op med at leve i drømmeland,
og at det var tid til at uddanne mig selv og se, hvad der faktisk skete.
For Harrisburg var det en stor forsamling foran parlamentsbygningen.
De sagde, at det var på tide at lukke det lammede Three Mile Island-anlæg.
Folk begyndte at sige 'ingen atomkraft', hvilket man normalt aldrig ville høre om
i lokalsamfundet under normale omstændigheder.
For et samfund som vores er det nok en del af problemet.
Ingen tvivlede på atomkraft, da anlægget blev bygget.
Three Mile Island Alert planlagde mødet i dag.
Three Mile Island Alert startede i 1977
grundet bekymringer om atomkraft, og vi var uden for indflydelse.
Men der er intet som en ulykke og en nedsmeltning,
der kan gøre, at man går fra at være paria til frelser.
Engang troede jeg på embedsmændene.
Men nu vil jeg ikke engang blive bedt om at tro på dem.
Det er derfor, vi er her.
Jeg besluttede at tage til de lokale møder.
Atomkommissionen ville være til stede.
De begyndte med at sige: "Den stråling, som jeres børn fik,
var ikke mere, end hvis de havde røget en cigaret eller drukket et glas vin."
I staten Pennsylvania
må man ikke give mine børn vin og cigaretter.
Hvorfor må du give mig stråling, der svarer til det?
Flere end 300 indbyggere konfronterede byrådet.
Vi tager alt op til overvejelse.
Men der var et formål med at tage til de forskellige møder i byen,
for til et møde blev der stillet et spørgsmål, og NRC svarede.
Det samme spørgsmål blev stillet ved et andet møde,
men det var et helt andet svar.
Embedsmænd insisterede på, at beboerne ikke havde noget at bekymre sig om.
Jeg tænkte: "Enten lyver de for os,
eller de ved ikke, hvad de laver."
Frygten for, hvad der kunne ske,
skabte en af landets stærkeste anti-atomkraftbevægelser.
Ingen atomkraft!
Det sande budskab fra Kinasyndromet er,
at hvis vi fortsætter med at give ansvaret for vores sundhed og sikkerhed
til forsyningschefer, hvis mål er at maksimere overskuddet,
så ser vi flere tilfælde som Harrisburg,
og vi vil se en stigning i kræftepidemien, der allerede plager landet.
Jeg husker gymnasiet i 1965. Vietnamkrigen er i fuld gang.
Jeg var meget imod demonstranter.
Folk, der demonstrerer på Pennsylvania Avenue og betvivler vores regering.
Hvor vover de?
De rosenfarvede briller blev flået af mit ansigt.
Det ændrede mig.
Jeg gik fra husmor til aktivist.
Og jeg demonstrerede på Pennsylvania Avenue,
hvor jeg kæmpede mod, hvad Three Mile Island gjorde mod os.
Det, vi laver her i dag, er vigtigere end at bekæmpe racisme,
end at bekæmpe sexisme end at bekæmpe sult,
for jeg kan føle sult!
Jeg kan se krig! Jeg kan mærke racisme!
Jeg kan ikke se stråling. Jeg kan ikke lugte stråling.
Jeg ser mig omkring en dag, og jeg er fortabt!
Ulykken på Three Mile Island-anlægget
har straks intensiveret debatten om atomkraftens sikkerhed,
og det kan drage hele atomindustriens fremtid i tvivl.
OKTOBER 1979 - SEKS MÅNEDER EFTER ULYKKEN
Formandsudvalget for atomkraftværket Three Mile Island
præsenterede sin endelige rapport i dag.
Alle nøglepersoner kom til høringen,
f.eks. dem, der stod ved kontrolpanelet, da lyset begyndte at blinke.
De blev alle bedt om at oplyse,
hvad de gjorde, der var med til at gøre ulykken værre.
Det var mig, der slukkede for reaktorkølevæskepumperne.
Selv mener jeg,
at da man forsømte at forstå, at der var en sikkerhedsventil,
der stadig var delvist åben eller åben, var det nok den væsentligste faktor.
Før Three Mile Island-ulykken lød det altid:
"En operatør vil altid hjælpe, hvis der opstår et problem."
Vi fandt ud af, at operatøren,
der selv mente, at han udførte en velmenende handling,
faktisk gjorde noget, der var meget skadeligt for kølingen af kernen.
Jeg sænkede også højtryksindsprøjtningen.
De befandt sig i en situation, de aldrig var blevet trænet til,
og der var mange tilfælde af fejlkommunikation og misforståelse.
Derfor var de lidt rådvilde.
Men på det tidspunkt prøvede alle at gøre, hvad de mente var det rigtige.
Et stort antal fejl, der blev begået under ulykken,
var menneskelige fejl.
Ud af de seks ting, der gik galt, var fire og en halv menneskelige fejl.
Der var en fejl i udstyret, og der var muligvis en designfejl.
Formandsudvalget udtaler, at et vidneudsagn chokerede mødelederen.
Før uheldet på Three Mile Island havde der været gentagne problemer
med tryksikkerhedsventiler fra Babcock & Wilcox-reaktorer.
Det burde have advaret om en ulykke.
Førhen har der hersket en vis filosofi i Atomkommissionen
angående reaktorsikkerhed. Man mente ikke, disse ulykker kunne ske.
Jim Creswell var inspektør for Atomkommissionen,
der blev sendt for at undersøge en række hændelser,
der fandt sted på Davis-Besse atomkraftværket i Ohio.
Der skete ikke en egentlig ulykke,
men de kom tæt nok på til, at det vakte bekymring.
Creswell bad om et møde angående disse ventilproblemer.
Vi mødtes blot seks dage før ulykken på Three Mile Island.
Jeg troede selvfølgelig, de var seriøse.
Vi skrev et notat
med en anmodning om, at NRC hastebehandlede sagen.
EKSTREME PROBLEMER MED AT STYRE ANLÆGGET.
Svaret kom på ulykkens anden dag, og det lød desværre:
"I behøver ikke bekymre jer om den sekvens."
KONKLUSION: INGEN UBESVAREDE SIKKERHEDSSPØRGSMÅL.
Atomkommissionen og alle andre ville tydeligvis ønske, at Davis-Besse-hændelsen
var blevet udbredt og forstået bedre før Three Mile Island.
Der blev gennemført en undersøgelse,
men kilder siger, at Atomkommissionen ikke tog Jim Creswells bekymringer alvorligt,
og undersøgelsen skulle i højere grad berolige Creswell end løse et problem.
I dagene før kernesmeltningsulykken på Three Mile Island
opsendte Creswell et nødblus, men ingen lyttede.
…at ulykkerne ikke kunne ske.
Three Mile Island kunne undgås. Ulykken behøvede ikke ske.
Hvis bare Atomkommissionen og industrien ville lytte til deres ansatte.
Måske hersker der en anden filosofi efter Three Mile Island.
Men der findes ingen sikkerhedskultur.
Den fremherskende kultur handler om bundlinjen.
Bundlinjen er:
"Det skal gøres rentabelt for enhver pris. Det skal fungere."
Realiteten var, at formandsudvalgets undersøgelse af,
hvor alvorlig ulykken på Three Mile Island var, var en mørklægning.
Tak.
Kommissionen fandt meget alvorlige mangler
ved den måde, hvorpå både myndighederne og forsyningsindustrien
regulerer og styrer atomkraft.
Men vi kan ikke lukke døren for atomkraft i De Forenede Stater.
Det er tydeligt, at formandsudvalget har givet os
og den amerikanske befolkning et simpelt budskab om atomkraft.
Fortsæt, men vær forsigtig.
Folk, der bor i nærheden af atomulykken, kæmper for at håndtere det.
Det beviste, at de på ingen måde ser
virkeligheden i vores samfund.
Lokale beboere og embedsmænd mødte kommissionsmedlemmerne med vrede.
Man kunne mærke vreden og frustrationen.
Hvor betyder vi noget, når beslutningerne træffes,
eller regnes vi slet ikke for noget?
Når man taler om sine børns fremtid og liv,
sine børnebørn, sine fremtidige oldebørn…
…er det forkert.
En atomundersøgelse, der blev offentliggjort i dag,
konstaterer, at Three Mile Island-ulykken tvang 44.000 mennesker væk fra deres hjem
og kostede 18,2 millioner dollars i evakueringsudgifter og tabt løn.
Når branden er slukket, og orkanerne er væk,
kan man vende tilbage og genopbygge.
Vi kom tilbage, og problemet var her stadig.
Jeg kunne enten acceptere det, de sagde, og følge med strømmen,
eller jeg kunne være herre over min egen skæbne.
Jeg ville vide sandheden.
Selv efter præsident Carter kom på besøg, selv efter brintboblen,
havde hele ulykkesscenariet på Three Mile Island
en enorm indvirkning på atomindustrien.
Men ingen vidste med sikkerhed, hvor meget skade der var sket på reaktoren.
JULI 1982 - TRE ÅR EFTER ULYKKEN
Indtil nu har eksperter kun kunnet gætte på,
hvor stor skade der skete på Three Mile Island-atomkraftværket,
men i dag får teknikere førstehåndsbeviser på,
hvad der virkelig skete inde i reaktorkernen.
I juli 1982 udførte vi en procedure, vi kaldte 'et hurtigt kig'.
Vi sendte strålingsovervågningsudstyr
og et kamera ned i kernen, hvor vi kunne undersøge skaderne.
Der var stor teknologisk debat om, hvor meget skade der var i kernen.
Vi havde live-tv, og vi havde live-lyd, da han sænkede det.
Der var fuldstændig stille i rummet.
Begge kabler sænkes.
Vi er nu 60 centimeter inde i kernen.
Vi nærmer os 120 centimeter.
120 centimeter. Folk sagde: "Du godeste."
Den er 1,5 meter nede. Sænk den langsomt lige der.
-Okay. Jeg sænker farten her. -Bare roligt…
Der er meget lys. Kan vi…
Smukt billede, Norman.
Jeg vil gerne vide, hvad fanden det er.
Vi opdagede, at den øverste halvdel af kernen
bogstaveligt talt var faldet sammen ovenpå sig selv.
Det var et smeltet rod.
Der var sket langt større skade på reaktoren,
end nogen havde forestillet sig.
Nogen som helst.
Vi taler om enorme kerneskader.
Da de mistede kølevand,
var kernen blevet afdækket, og den smeltede på det tidspunkt.
Det betyder, at vi var højst 30 minutter fra en katastrofe,
hvor en dampeksplosion sprænger reaktoren fra hinanden.
Tredive minutter. Jeg vidste ikke, det var 30 minutter.
Kære Gud…
Det var en nedsmeltning.
Ulykken på Three Mile Island
var den værste atomulykke, der er sket på amerikansk jord.
Vi vidste ikke, at der ventede os et andet scenarie,
der var potentielt meget farligere end ulykken.